Мери Хигинс Кларк
Колекцията

Превод от английски: Станислава Миланова, 1995

chitanka.info

На най-малките ми внуци — Кортни Мерилин Кларк и Дейвид Фредерик Кларк с непресекваща любов, удоволствие и радост!

1

Той караше предпазливо по магистралата към Морисън Стейт парк. Тридесети петте мили[1] от Манхатън до Роклънд Каунти бяха кошмарни. Въпреки че беше шест часът, нямаше и помен от изгрева. Започналият през нощта снеговалеж постепенно се бе усилил и сега снегът удряше неумолимо по предното стъкло. Надвисналите облаци — тежки и сиви — приличаха на надути до спукване огромни балони. Прогнозата беше за два инча[2] сняг и за „намаляване на валежите след полунощ“. Както обикновено, синоптикът беше сгрешил.

Но паркът вече бе близо и като се имаше предвид снежната буря, вероятно нямаше да има нито алпинисти, нито хора, излезли за сутрешен крос. На около десет мили оттук се размина с патрулна кола, но тя прелетя покрай него с мигащи светлини, вероятно на път към някое произшествие. Разбира се, ченгетата нямаха никакви причини дори да се замислят за съдържанието на багажника му, нито пък да заподозрат, че под струпания багаж, притиснат плътно към резервната гума, бе найлоновият чувал с тялото на известната шестдесет и една годишна писателка Етел Лемстън.

Колата излезе от магистралата и измина краткото разстояние до паркинга, който бе почти празен, както се надяваше. Имаше само няколко коли и те бяха покрити със сняг. Някакви глупаци, дошли на къмпинг, предположи той. Важното беше да не налети на тях.

Слезе от колата и се огледа внимателно. Нямаше никой! Снегът образуваше преспи и щеше да скрие следите, оставени от него. Щеше да покрие всеки белег около мястото, където възнамеряваше да я остави. Ако имаше късмет, докато я откриеха, щеше да е останало малко от нея.

Първо отиде до мястото сам. Слухът му бе изострен. Напрегна се до крайност, за да чува през въздишките на вятъра дори и прашенето на натежалите вече клони. Нататък по пътя се виеше стръмна пътечка. Встрани от нея, до един остър наклон имаше купчина скали, обградени с големи камъни. Малко хора си правеха труда, да се изкачват тук. Това не беше по силите на ездачите на коне — никой не искаше домакините от предградието, които бяха основните участнички в курсовете по езда, да си счупят вратовете.

Преди година се случи така, че любопитството го накара да се изкачи на това място, където седна на огромните камъни. Ръката му се плъзна по скалата и той усети отвора зад нея. Не беше вход към пещера, но бе достатъчно голям. Още тогава му мина мисълта, че мястото е страхотно за скривалище.

Изкачването бе изтощително заради превръщащия се в лед сняг, но като се подхлъзваше и се пързаляше, успя да стигне до горе. Отворът все още беше там, малко по-малък, отколкото го помнеше, но можеше да набута тялото вътре. Следващата стъпка бе най-опасна. Докато се връщаше към колата, трябваше да избегне всяка възможност да бъде видян. Беше паркирал под ъгъл, така че никой, решил да влезе в паркинга, да няма пряк изглед към онова, което вадеше от багажника си, а и освен това, един найлонов чувал не беше подозрителен.

Приживе Етел бе измамно кльощава. Но докато вдигаше увитото в найлон тяло, той си помисли, че онези скъпи тоалети бяха скривали едрококалестата й структура. Опита се да метне чувала през рамо, по-своенравна и в смъртта, каквато бе и приживе, Етел явно бе започнала да се вкочанясва. Тялото й отказваше да се извие по необходимия начин. Накрая той полупонесе, полудовлачи чувала до наклона, после само адреналинът му даде сили да го издърпа по наклонената, хлъзгава скала до мястото.

Първоначалният му план бе да я остави в чувала, но в последната минута промени решението си. Следователските групи ставаха прекалено хитри. Можеха да намерят доказателства във всичко — фибри от дрехи или килими, или човешки косми, незабележими с просто око.

Превъзмогвайки студа, вледеняващия челото му вятър и снега, който превръщаше бузите и брадичката му в ледени буци, той закрепи чувала над отвора и започна да къса. Не се получи. Двуслоен, помисли си мрачно, спомняйки си рекламите. Дръпна свирепо и направи гримаса, когато чувалът поддаде и тялото на Етел се появи пред погледа му.

Белият вълнен костюм бе пропит от кръв. Яката на блузата й бе паднала върху раната на шията й. Едното й око бе леко отворено. В светлината на настъпващия изгрев то изглеждаше втренчено и невиждащо. Устата, която не знаеше почивка, докато Етел беше жива, бе свита така, сякаш се готвеше да изрече още едно от безкрайните си изречения. Последното, което бе успяла да изстреля, бе фаталната й грешка, каза си той с мрачно задоволство.

Дори с ръкавици му бе противно да я докосва. Беше мъртва от почти четиринадесет часа. Струваше му се, че от тялото й се излъчва слаба, сладникава миризма. С внезапно отвращение той го блъсна надолу и започна да трупа камъни върху него. Отворът се оказа по-дълбок, отколкото си мислеше, и камъните лесно се трупаха върху тялото. Обикновеният турист нямаше да започне да ги маха.

Работата беше свършена. Снегът вече бе скрил следите от стъпките му. Десет минути след като се махне оттук, всички следи от него и от колата му ще бъдат, заличени.

Смачка скъсания найлон на топка и забърза към колата. Сега гореше от нетърпение да избяга, да се отдалечи от възможността да го разкрият. Стигна до паркинга и спря. Там стояха същите коли, все още недокоснати. Наоколо нямаше пресни следи. Пет минути по-късно пътуваше отново по магистралата. Натъпка окървавения скъсан чувал, в който бе увита Етел, под резервната гума. Вече имаше достатъчно място за куфарите, чантата й и плика.

Пътят беше заледен, движението се увеличи, но след няколко часа той щеше да е отново в Ню Йорк, да се върне към нормалния живот и реалността. Направи последната си спирка до едно езеро близо до магистралата. Беше прекалено замърсено за риболов, затова бе подходящо да изхвърли плика и багажа на Етел. И четирите части от багажа й бяха тежки. Езерото беше дълбоко, така че той беше сигурен, че ще потънат и ще се скрият сред боклуците на дъното му. Хората потапяха тук дори стари коли.

Хвърли нещата на Етел толкова надалеч, колкото можеше, остана да наблюдава как изчезват под тъмносивата вода. Сега трябваше само да се отърве от скъсаното окървавено кълбо найлон. Реши да спре до някоя боклукчийска кофа, когато излезе от Уест Сайд хайуей.

Щеше да се загуби сред планините боклук, които щяха да бъдат вдигнати утре сутринта.

Връщането в града му отне три часа. Шофирането стана по-трудно и той се опитваше да спазва дистанция от другите коли. Не му трябваше катастрофа. Никой не биваше да разбере, че е бил извън града в този ден.

Всичко стана по плана. Спря за част от секундата на Девето авеню и се отърва от найлоновия чувал.

В осем часа закара колата обратно на бензиностанцията на Десето авеню, където даваха стари коли под наем като допълнение към основния си бизнес. Само в брой. Знаеше, че не водят отчет.

В десет часа в апартамента си, току-що изкъпан и преоблечен, пиеше чист бърбън и се опитваше да се пребори с внезапната нервна треска. Умът му обходи всеки миг от времето, изминало от вчера, когато стоеше в апартамента на Етел и слушаше саркастичните й приказки, подигравките й, заплахите й.

Тогава си получи заслуженото. Старинната кама от бюрото й в ръката му. Изписаният на лицето й страх. Започна да отстъпва.

Възбудата от прерязването на това гърло, от направените заднешком към кухнята залитащи стъпки и срутването на тялото й върху покрития с керамични плочки под.

Все още се чудеше на спокойствието си в онзи момент. Сложи резето на вратата, да не би по някоя щура прищявка на съдбата портиерът или някой приятел, който имаше ключ, да влезе. Всички знаеха колко ексцентрична може да бъде Етел. Ако някой, който имаше ключ, откриеше, че резето е пуснато, щеше да реши, че тя не желае да отваря.

После съблече дрехите си и, останал по бельо, си сложи ръкавиците. Етел възнамеряваше да замине, за да пише книга. Ако успееше да я измъкне оттук, хората щяха да си помислят, че е отпътувала. Нямаше да я обявят за изчезнала седмици, дори месеци наред.

Сега, отпивайки глътка бърбън, си спомни как избра дрехи от гардероба й, как смени просмукания й от кръв сукман, как й обу чорапогащника, как мушна ръцете й в блузата, после в сакото, как закопча полата, махна бижутата й и намъкна обувките на краката й. Намръщи се, като си спомни как я повдигна, за да се окървавят блузата и костюмът й. Но това беше необходимо. Когато я намереха, ако я намереха, трябваше да си помислят, че е умряла с тези дрехи.

Не пропусна да отреже етикетите, чрез които щяха мигновено да я идентифицират. Намери дългия найлонов чувал, в който вероятно бе върната от химическо чистене някоя вечерта рокля, в гардероба. Напъха я в него, после почисти петната от кръв, осеяли ориенталското килимче. Изми плочките в кухнята с „Клорокс“, натъпка куфарите с дрехи и аксесоари, надбягвайки се трескаво с времето…

Отново напълни чашата до ръба с бърбън и си спомни как когато телефонът иззвъня, телефонният секретар се включи и прозвуча бързата реч на Етел: „Оставете съобщение. Ще ви звънна, когато и ако ми се прииска да го направя“. Това накара нервите му да изстенат. Връзката прекъсна и той изключи автомата. Не искаше да се записват обаждащите се, които евентуално по-късно биха могли да си спомнят за неспазените уговорки.

Етел държеше партерния апартамент в една четириетажна тухлена сграда. Личният й вход бе вляво от площадката, която водеше към главния вход. В резултат на това вратата й беше скрита от погледа на минаващите по улицата. Единствените мигове на уязвимост бяха, докато слизаше по дузината стъпала от вратата й до тротоара.

В апартамента се чувстваше в относителна безопасност. Най-трудната част дойде, когато, след като скри добре увитото тяло на Етел и багажа й под леглото, отвори входната врата. Въздухът бе студен и влажен, очевидно щеше да вали сняг. Вятърът рязко се втурна в апартамента и той веднага затвори вратата. Тъкмо минаваше шест. Улиците бяха изпълнени с връщащи се вкъщи след работа хора. Изчака почти два часа, после се измъкна, завъртя ключа два пъти и отиде до едно място, където даваха евтино коли под наем. Върна се в апартамента на Етел. Късметът го съпътстваше. Успя да паркира почти пред сградата. Беше тъмно и улицата бе пуста.

На два тура пренесе багажа в багажника. Третият тур бе най-трудният. Вдигна яката си, сложи кепето, което беше намерил на пода в колата, и изнесе найлоновия чувал с тялото на Етел от апартамента. Мигът, в който затръшна багажника, му донесе първото усещане, че вероятно ще се измъкне.

Чувстваше се кошмарно от необходимостта да се върне в апартамента, за да се увери, че няма следи от кръв и от присъствието му там. Нервите му виеха да отиде в парка и да хвърли тялото, но той знаеше, че това е лудост. Полицията можеше да забележи някой, който се опитва да се промъкне там през нощта. Вместо това остави колата на улицата шест пресечки по-надолу, зае се с обичайните неща и към пет сутринта се присъедини към тръгващите рано за работа хора…

Сега всичко е наред, каза си. Беше в безопасност!

Тъкмо когато допиваше последната затопляща глътка бърбън, той си даде сметка за единствената грешка, която бе допуснал, и разбра кой точно неизбежно щеше да я забележи.

Нийв Кърни.

[1] 1 миля = 1,609 км. — Б.пр. ↑

[2] 1 инч = 2,54 см. — Б.пр. ↑

2

Радиото се включи в шест и половина. Нийв протегна дясната си ръка, търсейки копчето, за да настрои неизменно бодрия глас на синоптика, после спря, щом значението на онова, което казваше, проникна в съзнанието й. През нощта над града бяха навалели осем инча сняг. „Не карайте кола, освен ако не е абсолютно необходимо.“ „Забранява се паркирането покрай тротоарите.“ „Училищата се затварят до второ нареждане.“ Прогнозата бе снеговалежът да продължи до късно следобед.

Страхотно, помисли си Нийв, докато се отпускаше назад и придърпваше юргана до лицето си. Мразеше да пропуска обичайното си сутрешно тичане. После се смръщи, мислейки за смените, които трябваше да бъдат попълнени днес. Две от шивачките живееха в Ню Джърси и можеше да не дойдат. Което означаваше, че ще е по-добре да отиде в магазина рано и да види как би могла да сгъсти програмата на Бети — другата шивачка. Бети живееше на Осемдесет и втора и Втора улица и щеше да извърви шестте пресечки до магазина, независимо колко лошо е времето.

Мразеше момента, в който напускаше уютната топлина на леглото. Отхвърли завивките, забърза през стаята и бръкна в гардероба си за стария халат, за който баща й Майлс казваше, че е реликва от кръстоносните походи: „Ако жените, които харчат толкова много пари за дрехите ти, те видят в тази дрипа, щяха отново да започнат да пазаруват при Клайн“.

— Клайн затвори магазина си преди двадесет години, а и ако някак си можеха да ме видят в тази дрипа, биха си помислили, че съм ексцентрична — беше му отвърнала тя. — Това ще подсили мистерията.

Завърза колана около кръста си, като отново усети обичайното съжаление, че не бе наследила тънката като молив структура на майка си, а широкоплещестото, стройно и високо тяло на келтските си предци. После среса назад къдравата, черна като въглен коса, която бе запазена марка на фамилията Розети. Имаше също така и очите на Розети — ирисите с цвят на шери, потъмни в краищата, така че контрастираха с бялото около тях и изглеждаха изпитателни и широко отворени под черните ресници. Кожата й обаче бе млечнобяла като на келтите, а около правия й нос имаше лунички. Пълните устни и здравите зъби бе наследила от Майлс Кърни.

Преди шест години, когато завърши колежа и убеди Майлс, че няма намерение да се мести, той настоя да преустрои спалнята си. След посещения в „Сотби“ и „Кристи“ тя бе обзавела стаята си, съчетавайки изработеното от мед легло със старинна тоалетка и бомбайски скрин, викториански стол и старо персийско килимче, което светеше като плащаницата на Йосиф[1]. Сега юрганът, възглавниците и покривката за леглото бяха изумително бели, а претапицираният стол бе покрит с тюркоазно кадифе в същия цвят, който имаше и в килимчето. Чисто белите стени служеха като фон за картините и гравюрите, наследени от семейството на майка й. „Уимин уеър дейли“[2] я бяха снимали в тази стая, определяйки я като жизнерадостно елегантна с несравнимия отпечатък на Нийв Кърни.

Нийв мушна крака в подплатените чехли, които Майлс наричаше нейни терлички, и вдигна щората. Реши, че не е нужно синоптикът да е гениален, за да нарече това голяма снежна буря. Апартаментът й в Шваб хауз на Седемдесет и четвърта улица и Ривърсайд драйв имаше изглед към Хъдзън[3], но сега едва различаваше сградите от другата страна на реката, в Ню Джърси. „Хенри Хъдзън паркуей“ бе покрит със сняг и вече се изпълваше с внимателно движещи се автомобили. Горките хора, които трябваше всеки ден да пътуват за работа от домовете си извън града, несъмнено бяха тръгнали рано.

Майлс вече бе в кухнята и бе включил кафеварката. Нийв го целуна по бузата, като се мъчеше да не забелязва колко изморен изглежда. Това означаваше, че отново не бе спал добре. Само да можеше да се предаде и от време на време да взема приспивателно, помисли си тя.

— Как е „Легендата“? — попита го тя. Откакто се беше пенсионирал миналата година, вестниците непрекъснато го наричаха „нюйоркският легендарен полицейски комисар“. Той мразеше това определение.

Майлс пропусна въпроса покрай ушите си, вдигна поглед към нея и си придаде учуден вид.

— Не ми казвай, че не възнамеряваш да тичаш из Сентръл парк! — възкликна той. — Какво е един фут[4] сняг за безстрашната Нийв?

Години наред бяха правили сутрешния си крос заедно. Сега, след като вече не можеше да тича, той се безпокоеше за нейния джогинг рано сутрин. „Но, мислеше си тя, той така или иначе вечно се безпокои за мен.“

Нийв бръкна в хладилника за каната с портокалов сок. Без да попита, му сипа голяма чаша и една по-малка за себе си. После започна да приготвя препечени филийки. По-рано Майлс закусваше обилно, но сега беконът и яйцата му бяха забранени. Също така и сиренето, и говеждото, и, както казваше той, „половината храна, която кара човек да очаква с нетърпение яденето“. Сериозната му сърдечна недостатъчност бе ограничила още повече диетата му, както бе сложила край и на кариерата му.

Седяха в приятна тишина и по неизказано споразумение разделиха сутрешния „Таймс“. Но когато вдигна поглед, Нийв осъзна, че Майлс не чете. Гледаше втренчено вестника, без да го вижда. Препечената филийка и сокът стояха недокоснати пред него. Беше отпил само от кафето. Нийв остави своята част от вестника.

— Добре — каза тя. — Казвай. Отвратително ли се чувстваш? За Бога, надявам се досега да си разбрал, че не бива да се правиш на мълчаливия страдалец.

— Не, добре съм — отвърна Майлс. — А ако имаш предвид това дали имам болки в гърдите, отговорът е — не. — Той хвърли вестника на земята и се протегна към кафето си. — Днес Ники Сепети излиза от затвора.

Нийв ахна.

— Но аз си мислех, че миналата година му отказаха да го пуснат.

— Миналата година за четвърти път подаде молба. Сега е излежал присъдата си до последния ден, намалили са я за добро поведение. Ще се върне в Ню Йорк довечера — лицето на Майлс се стегна от студена омраза.

— Татко, погледни се в огледалото. Продължавай така и ще си докараш нов сърдечен пристъп — Нийв осъзна, че ръцете й треперят. Хвана се за масата, надявайки се Майлс да не забележи и да не си помисли, че се страхува. — Не ме интересува дали Сепети е отправил онази заплаха, или не, когато са го осъдили. Години наред ти се опитваше да го свържеш с… — гласът й изтъня, после продължи: — Така и не се появи никакво доказателство, за да го свържеш с това. И, за Бога, не смей да започваш да се безпокоиш за мен, защото той отново е на свобода.

Баща й беше прокурорът, който тикна Ники Сепети, главата на мафиотската фамилия Сепети, зад решетките. При произнасянето на присъдата бяха попитали Ники дали има нещо да каже. Той бе посочил Майлс.

— Чувам, че смятат, че си свършил добра работа с мен и затова те правят полицейски комисар. Поздравления. Много хубава беше статията в „Поуст“ за теб и семейството ти. Добре се грижи за жена си и детето си. Може да им е необходима малко закрила.

Две седмици по-късно Майлс положи клетва като полицейски комисар. Месец след това тялото на младата му съпруга, майката на Нийв, тридесет и четири годишната Рената Розети Кърни, бе намерено в Сентръл парк с прерязано гърло. Престъпникът така и не беше заловен.

Нийв не започна да спори, когато Майлс настоя да извика такси, за да я откара на работа.

— Не можеш да вървиш в този сняг — каза той.

— Причината не е в снега, и двамата го знаем — отвърна тя. Докато го целуваше за довиждане, тя обви ръце около врата му и го притисна. — Майлс, единственото нещо, за което двамата с теб трябва да се безпокоим, е здравето ти. Ники Сепети едва ли ще иска да се връща в затвора. Хващам се на бас, че ако знае как да се моли, той се надява нищо да не ми се случи много, много дълго време. В Ню Йорк няма друг човек, освен теб, който да не мисли, че някой отчаян нещастник е нападнал мама и я е убил, след като тя не е поискала да му даде чантата си. Вероятно е започнала да му крещи на италиански и той се е паникьосал. Така че, моля те, забрави за Ники Сепети и остави Бог да съди онзи, който ни отне мама. Окей? Обещаваш ли?

Кимването му я успокои съвсем малко.

— Сега изчезвай оттук — рече той. — Броячът на таксито работи, а и моята игра по телевизията ще започне всеки момент.

Снегорините бяха направили, както би казал Майлс, доста безуспешен опит отчасти да почистят натрупалия сняг от Уест енд авеню. Докато колата пълзеше и поднасяше по хлъзгавите улици, сви по тази, която разделяше източната от западната част на града, и подкара през парка по Осемдесет и първа улица, Нийв се улови, че мислите й отново започват с безплодното „само ако“. Само ако убиецът на майка й бе открит. Може би с времето раната от загубата щеше да заздравее и за Майлс, както бе заздравяла нейната. Вместо това, за него раната бе постоянно отворена и не преставаше да го мъчи. Той непрекъснато се обвиняваше, че по някакъв начин бе предал Рената. През всички тези години си повтаряше, че е трябвало да приеме заплахата сериозно. Не можеше да понесе мисълта, че с огромния брой хора на негово разположение в нюйоркската полиция не бе успял да установи самоличността на престъпника, привел в действие онова, за което той бе убеден, че е било заповед на Сепети. Това бе едничкото неосъществено желание в живота му — да открие убиеца и да накара и него, и Сепети да си платят за смъртта на Рената.

Нийв потръпна. В таксито беше студено. Шофьорът сигурно поглеждаше в огледалото за обратно виждане, защото каза:

— Съжалявам, мадам, отоплението не работи много добре.

— Няма нищо — тя обърна глава, за да не бъде въвлечена в разговор. Изреченията, започващи със „Само ако“, не преставаха да преминат през ума й. Само ако убиецът бе открит и осъден още преди години. Може би Майлс щеше да успее да продължи да живее истински. На шестдесет и осем той продължаваше да бъде привлекателен мъж. А през изминалите години бе имало много жени със специална усмивка за стройния, широкоплещест комисар с гъста, преждевременно побеляла коса, с втренчени сини очи и неочаквано топла усмивка.

Толкова бе потънала в мисли, че дори не забеляза, когато таксито спря пред магазина. Върху бяло-синия навес с орнаментирани букви бе изписано „Нийвс плейс“[5]. Витрините, които гледаха както към Медисън авеню, така и към Осемдесет и четвърта улица, бяха мокри от снежинките и от това идеално скроените пролетни рокли на манекените в небрежни пози сякаш блестяха. Идеята да поръча чадъри, които приличат на слънчобрани, бе нейна. Върху раменете на манекените бяха наметнати ефирни дъждобрани в ярки цветове. Нийв се шегуваше, че това е идеята й „не изглеждай сива в дъжда“, но тя се бе оказала дяволски успешна.

— Тук ли работите? — попита таксиметровият шофьор, докато му плащаше. — Изглежда скъп.

Нийв кимна неопределено, докато си мислеше: „Аз съм собственичката на този магазин, приятелче“. Съзнанието за това все още я изпълваше с трепет. Преди шест години магазинът, който беше на това място, бе фалирал. Старият приятел на баща й, известният дизайнер Антони де ла Салва, я бе накарал да го наеме.

— Ти си млада — беше й казал, изоставяйки силния италиански акцент, който сега беше част от личността му. — Това е плюс. Работиш в света на модата, откакто завърши училище. Нещо повече, притежаваш новаторското, искрицата. Щети заема парите, за да започнеш. Ако не успееш, ще си приспадна парите от печалбата си, но съм сигурен, че ще успееш. Притежаваш онова, което ти е необходимо, за да ти потръгне. Освен това имам нужда от още един магазин, където да продавам дрехите си. — Това бе последното нещо, от което Сал се нуждаеше. И двамата го знаеха, но тя му беше благодарна.

Майлс беше твърдо против да взима на заем от Сал. Но тя се беше възползвала от шанса. От Рената бе наследила не само косата и очите, но и силно развития усет към модата. Миналата година бе изплатила заема на Сал и бе настояла да добави лихвите съгласно данните на паричния пазар.

Не се учуди, когато видя, че Бети вече работи в шивашкото помещение. Главата й беше наведена. Изражението й на намръщена концентрация сега се бе превърнало в постоянна мрежа от бръчки по челото и между веждите й. Ръцете й, слаби и сбръчкани, действаха с иглата и конеца с опитността на хирург. Подгъваше една украсена с мъниста блуза. Крещящо боядисаната й в меден цвят коса подчертаваше тънката като пергамент кожа на лицето й. На Нийв й беше неприятно, когато се сещаше, че Бети минава седемдесетте. Не искаше да си представя деня, в който щеше да се пенсионира.

— Реших, че ще е по-добре да се захвана за работа — обяви Бети. — Днес трябва да са готови ужасно много поръчки.

Нийв си свали ръкавиците и шала.

— Нима не знам! А и Етел Лемстън настоява всичко да е готово до днес следобед.

— Знам. Ще се заема с нещата й, след като свърша с това. Не си струва да слушаме кудкудякането й, ако всички парцали, които си е накупила, не са готови.

— Само да можеше всички да са такива добри клиенти — отбеляза меко Нийв.

Бети кимна.

— Предполагам, че е така. И, между другото, радвам се, че уговори мисис Йейтс да избере тази дреха. С другата, която пробва, приличаше на пасяща крава.

— А също така струваше и с хиляда и петстотин долара повече, но не можех да я оставя да си я купи. Рано или късно щеше добре да се види в огледалото. Украсеното с пайети горнище е достатъчно. Тя има нужда от лека, широка пола.

Учудващо много клиенти преодоляха снега и хлъзгавите тротоари, за да влязат в магазина. Двете продавачки не смогваха, така че Нийв прекара деня на етажа за продажби. Тази част от работата й доставяше най-голямо удоволствие, но през последната година бе принудена да се ограничи с обслужването само на няколко лични клиентки.

На обяд влезе в кабинета си в дъното на магазина, за да изяде сандвича, който си беше поръчала, да изпие кафето и да се обади вкъщи.

Майлс звучеше по-нормално.

— Щях да спечеля хиляда и четиристотин долара и пикап „Чемпиън“ от „Колелото на съдбата“ — обяви той. — Спечелих толкова, че можех дори да взема онзи гипсов далматинец за шестстотин долара, когото накараха водещата да нарече награда.

— Е, определено звучиш по-добре — отбеляза Нийв.

— Разговарях с момчетата в управлението. Сложили са подходящи хора да наблюдават Сепети. Казват, че е твърде болен и не са му останали много сили — в гласа на Майлс прозвуча задоволство. — А също така вероятно са ти припомнили, че не смятат, че той има нещо общо със смъртта на майка. — Не изчака отговора. — Вечерта е подходяща за макарони. Във фризера има доста сос. Ще го извадиш, нали?

Нийв затвори, донякъде успокоена. Преглътна последната хапка от сандвича с пуешко месо, изпи останалата част от кафето и се върна в търговската част на магазина. Три от шестте пробни бяха заети. С набито око обхвана всеки детайл от помещението.

Входът откъм Медисън авеню водеше към отдела за аксесоари. Знаеше, че една от ключовите причини за успеха й бе наличието на бижута, чанти, обувки, шапки и шалчета, така че на жените, които си купуваха рокли или костюми, не им се налагаше да търсят аксесоари другаде. Интериорът на магазина бе в оттенъци на слоновата кост с яркорозови акценти по тапицерията на диваните и столовете. Спортното облекло, блузите и полите бяха подредени в просторни ниши две стъпала над вътрешните витрини. Като се изключеха изискано облечените манекени, никъде не се виждаха дрехи. Потенциалната клиентка биваше съпроводена до някой стол и продавачката изнасяше рокли, официални тоалети и костюми, за да й ги покаже.

Сал бе посъветвал Нийв да процедира по този начин.

— Иначе тия непохватни глупачки навсякъде ще размятат дрехите. Започни по необикновен начин, скъпа, и остани необикновена — беше й казал и, както обикновено, беше прав.

„Слоновата кост“ и яркорозовото бяха идея на Нийв.

— Когато някоя жена застане пред огледалото, не искам фонът да затъмнява онова, което се опитвам да й продам — бе казала на дизайнера по интериора, който се опитваше да я накара да се спре на ярки цветове.

С напредването на следобеда клиентките намаляха. В три часа Бети излезе от шивашката стая.

— Нещата на Лемстън са готови — съобщи тя на Нийв.

Нийв сама подреди поръчките на Етел. Само пролетни дрехи. Етел бе писателка на свободна практика на около шестдесет години и имаше един бестселър зад гърба си.

— Пиша на всяка тема под слънцето — бе поверила задъхано тя на Нийв в деня на откриването на магазина. — Подхождам по нов начин, с любопитство. Аз съм всяка жена, която вижда нещо за първи път или от нов ъгъл. Пиша за секса и за връзките, за животните и за домовете за възрастни, за организациите и за недвижимите имоти, и как да бъдеш доброволец, и за политическите партии, и… — дъхът й беше секнал, морскосините й очи гледаха остро, а русата й коса се развяваше около лицето. — Бедата е там, че работя толкова много върху това, с което съм се заела, че нямам нито минута за себе си. Ако си купя черна рокля, свършвам с това, че обувам кафяви обувки към нея. Виж, тук имате всичко. Каква хубава идея. Сложи ме в ред!

През последните шест години Етел Лемстън бе станала ценна клиентка. Тя настояваше Нийв да избира всичко, което купуваше, включително и аксесоарите, а също така да пише инструкции какво с какво си отива. Живееше в една тухлена сграда на Западна осемдесет и втора улица[6] и от време на време Нийв се отбиваше там, за да й помогне да реши кои дрехи да задържи за следващия сезон и кои да изхвърли.

За последен път Нийв бе прегледала гардероба на Етел преди три седмици, а на следващия ден самата тя дойде и поръча новите тоалети.

— Почти завърших онази статия за модата, за която те интервюирах — каза на Нийв. — Много хора ще побеснеят, когато излезе, но на теб ще ти хареса. Направила съм ти безплатна реклама.

Когато тя избра тоалетите си, с Нийв не постигнаха съгласие само относно един костюм. Нийв понечи да го прибере:

— Не искам да ти продавам това. На Гордън Стюбър е. Отказвам да продавам негови дрехи. Трябваше да върнем и костюма. Не мога да понасям този човек.

Етел избухна в смях:

— Чакай да видиш какво съм написала за него. Разпъвам го на кръст. Но искам костюма. Дрехите му ми стоят добре.

Сега, докато внимателно нареждаше дрехите в дебели предпазни пликове, тя усети как устните й се свиват при вида на костюма на Стюбър. Преди шест седмици дневната прислужничка в магазина я беше помолила да разговаря с нейна приятелка, която имала неприятности. Приятелката, мексиканка, казана Нийв, че работела в незаконен цех в Южен Бронкс, чийто собственик бе Гордън Стюбър.

— Нямаме зелени карти[7]. Заплашва да ни предаде на полицията. Миналата седмица бях болна. Той уволни и мен, и дъщеря ми и не иска да ни плати онова, което ни дължи.

— Дъщеря ви! — бе възкликнала Нийв. — На колко години е тя?

— На четиринадесет.

Нийв бе отказала поръчката си при Гордън Стюбър и му бе изпратила екземпляр от поемата на Елизабет Берет Браунинг[8], която бе помогнала да се променят законите за детския труд в Англия. Беше подчертала строфата: „Но малките, малките дечица, о, братя мои, те плачат горчиво.“

Някой от работещите при Стюбър бе подшушнал за това на „Уимин уеър дейли“. Редакторите отпечатаха поемата на първа страница, редом с унищожителното писмо на Нийв до Стюбър, и призоваха останалите търговци да бойкотират производителя, нарушаващ закона.

Антони де ла Салва се бе притеснил.

— Нийв, говори се, че Стюбър има да крие много повече от незаконните цехове. Благодарение на шума, който вдигна около него, федералните служби душат около данъците му.

— Прекрасно — бе отвърнала Нийв. — Ако и в това отношение върши нарушения, надявам се да го хванат.

„Е, реши тя, докато опъваше костюма на Стюбър върху закачалката, това ще е последната негова дреха, която излиза от магазина ми.“ Изпита нетърпение да прочете статията на Етел за модата. Знаеше, че трябва да излезе скоро в „Кънтемпъръри уомън“, списанието, в което тя работеше на хонорар.

Накрая Нийв направи списъците за Етел. „Синият копринен вечерен костюм — облечи бяла копринена блуза; бижутата от кутия А. Костюмът в розово и сиво — сиви обувки, също такава чанта, бижутата от кутия Б. Черната рокля за коктейли…“ Костюмите бяха общо осем. Заедно с аксесоарите цената им бе почти седем хиляди долара. Етел изхарчваше такава сума три или четири пъти годишно. Бе споделила с Нийв, че когато се развела преди двадесет и две години, получила значителна сума и я вложила умно.

— И ще получавам хиляда долара ежемесечна издръжка от него, докато съм жива — се бе изсмяла тя. — По времето, когато се разделихме, той печелеше добре. Каза на адвоката си, че си струва всеки цент, за да се отърве от мен. В съда заяви, че ако някога се омъжа отново, мъжът ми би трябвало да е абсолютно глух. Може би щях да го освободя от издръжката, ако не бе направил тази забележка. Той се ожени отново и има три деца, а откакто Кълъмбъс авеню стана модно, барът му западна. От време на време ми се обажда и ме моли да го освободя, но аз му отговарям, че още не съм намерила някой, който да е абсолютно глух.

В онзи момент Нийв бе готова да се отврати от Етел, но тя бе добавила замечтано:

— Винаги съм искала семейство. Разделихме се, когато бях на тридесет и седем. През петте години, през които бяхме женени, той не пожела да имаме дете.

Нийв си беше поставила за цел да чете статиите на Етел и бързо осъзна, че, макар на пръв поглед да бе бъбрива, лекомислена жена, тя същевременно бе прекрасна писателка. Независимо каква бе темата, с която се захващаше, очевидно проучванията й бяха задълбочени.

С помощта на една от служителките Нийв затвори пакетите с дрехи. Бижутата и обувките сложи в отделни кутии и после събра всичко в кашони в бяло и розово, на които бе изписано: „Нийвс плейс“. С въздишка на облекчение набра номера в апартамента на Етел.

Никой не вдигна, не беше включен и телефонният секретар. Нийв реши, че Етел вероятно ще пристигне всеки миг — задъхана и с чакащо отпред такси.

В четири часа в магазина вече нямаше клиенти и Нийв изпрати всички да си вървят у дома. По дяволите тази Етел, помисли си тя. И на нея й се искаше да се прибере вкъщи. Снегът валеше непрекъснато. Ако продължаваше така, нямаше да може да вземе такси. Звъня на Етел в четири и половина, в пет, в пет и половина. „Сега какво?“ — зачуди се тя. После й хрумна една идея. Щеше да чака до шест и половина — времето, по което обикновено затваряха, после щеше да се отбие да занесе нещата на Етел по пътя за вкъщи. Вероятно можеше да ги остави при портиера. Така, ако Етел възнамеряваше да пътува, новите й дрехи щяха да са при нея.

Позвъни на такси, но от таксиметровата компания не горяха от желание да приемат поръчката й.

— Казваме на всичките си коли да се прибират, госпожо. По пътищата е ужас. Но дайте ми името и телефона си. — Когато чу името й, телефонистката промени тона си. — Нийв Кърни! Защо не ми казахте, че сте дъщерята на комисаря? Можете да разчитате, че ще ви откараме до дома ви.

Колата пристигна в седем без двадесет. Напредваха бавно по почти непроходимите улици. Шофьорът не остана особено доволен от това, че се налагаше да спират допълнително.

— Госпожо, не мога да чакам, докато заседна в снега.

Никой не отвори в апартамента на Етел. Нийв напразно звъня на портиера. В тухлената кооперация имаше още четири апартамента, но тя нямаше представа кой живее там и не можеше да рискува да остави дрехите при непознати. Накрая извади чек от чековата си книжка и на гърба му написа бележка, която мушна под вратата. „Покупките ти са у мен. Позвъни ми, когато се прибереш“. Под подписа си написа домашния си телефонен номер. После, борейки се с тежестта на кутиите и торбите, се върна обратно в таксито.

В апартамента на Етел Лемстън една ръка се протегна към бележката, която Нийв бе пъхнала под вратата, прочете я, хвърли я настрани и продължи методичното си претърсване за стодоларовите банкноти, които Етел редовно мушкаше под килимите или между възглавничките на дивана и които весело наричаше „издръжката от нищожеството Сиймъс“.

Майлс Кърни не можеше да се отърси от разкъсващото го безпокойство, което нарастваше в него от седмици. Баба му бе имала нещо като шесто чувство.

— Предчувствам, че ще се случи нещо лошо — казваше тя.

Майлс живо си спомняше как, когато бе десетгодишен, баба му бе получила снимка на братовчед му от Ирландия. Тя бе заплакала. „В очите му е изписана смърт.“ Два часа по-късно телефонът бе иззвънял. Братовчед му бе загинал при катастрофа.

Преди седемнадесет години Майлс не бе обърнал внимание на заплахата на Ники Сепети. Мафията си имаше свои собствени принципи. Тя никога не преследваше жените и децата на враговете си. И тогава Рената бе загинала. В три следобед, докато минаваше през Сентръл парк да прибере Нийв от академията „Секрид Харт“, тя бе убита. Беше студен, ветровит ноемврийски ден. Паркът беше безлюден. Нямаше свидетели, които да кажат кой бе подмамил или насила завлякъл Рената от алеята към мястото зад музея.

Той седеше в кабинета си, когато директорът на „Секрид Харт“ се обади в четири и половина. Мисис Кърни не отишла да вземе Нийв. Звънили, но тя не си била вкъщи. Нещо случило ли се е? След като затвори телефона, Майлс с болезнена увереност усети, че нещо зловещо се беше случило с Рената. Десет минути по-късно полицията претърсваше Сентръл парк. Колата му бе на път за там, когато му се обадиха, че тялото й е открито.

Когато пристигна в парка, кордон от полицаи задържаше любопитните и търсещите сензации. Представителите на медиите вече бяха там. Спомни си как го заслепиха светкавиците на фотоапаратите, докато вървеше към мястото, където лежеше тялото й. Хърб Шварц, заместникът му, вече бе там.

— Не я гледай сега, Майлс — помоли го той.

Той махна ръката на Хърб, коленичи на замръзналата земя и дръпна одеялото, с което я бяха покрили. Тя сякаш беше заспала. Лицето й бе все така красиво. По него нямаше и следа от ужаса, запечатан на лицата на толкова много жертви. Очите й бяха затворени. Дали ги бе затворила в последния си миг, или Хърб го беше сторил? Отначало си помисли, че си е сложила червен шал. Грешка. Бе свикнал с такива гледки, но в този момент професионализмът го напусна. Не желаеше да види, че някой е прерязал югуларната й вена, после гърлото й. Яката на бялото яке за ски, с което беше облечена, бе станала алена от кръвта й. Качулката бе паднала назад и лицето й бе обрамчено от гъстата й катраненочерна коса. Червеният й клин, червената й кръв, бялото яке и втвърденият сняг под тялото й — дори в смъртта тя приличаше на снимка за модно списание.

Искаше му се да я притисне до себе си, да й вдъхне живот, но знаеше, че не бива да я мести. Задоволи се само да целуне бузите й, очите, устните. Ръката му докосна гърлото й и се отдръпна окървавена. „Срещнахме се сред кръв и се разделяме сред кръв“, помисли си той.

В деня на Пърл Харбър[9] на двадесет и една години току-що бе започнал работа като полицай, но на следващия ден постъпи в армията. Три години по-късно бе в Пета армия, ръководена от Марк Кларк, и се биеше в Италия. Завземаха я град след град. В Понтици влезе в една църква, която изглеждаше безлюдна. В следващия миг чу експлозия и от челото му шурна кръв. Завъртя се на пети и зад олтара в ризницата на църквата видя немски войник. Успя да го застреля, преди да загуби съзнание.

Дойде на себе си, усещайки как някаква малка ръчичка го разтърсва.

— Ела с мен — прошепна в ухото му един глас на развален английски. Почти не можеше да мисли от болките в главата си. Очите му бяха залепнали от засъхналата кръв. Навън бе тъмно като в рог. Някъде далеч вляво се чуваха гърмежи. Детето — все пак успя да осъзнае, че беше дете — го поведе по безлюдните улички. Спомни си, че се бе зачудил къде го води и защо е сама. Чу тропота на военните си обувки по каменни стъпала, отварянето на скърцаща врата, после забързан, развълнуван шепот, обясненията на детето. Сега тя говореше на италиански. Не можеше да разбере какво казва. После някаква ръка го подкрепи и той усети, че го навеждат над легло. Загуби съзнание, а после се будеше на пресекулки от допира на нежни ръце, които миеха и превързваха главата му. Първият му ясен спомен бе от това, че го преглежда военен лекар.

— Не знаете какъв късмет имате — каза му той. — Вчера ни отблъснаха. Никак не беше добре за онези, които не успяха да се измъкнат.

След войната Майлс се възползва от Джи Ай Бил ъф райтс[10] и постъпи в колеж. „Фордъм Роуз хил“ бе само на няколко мили от Бронкс, където бе израснал. Баща му, капитан от полицията, се отнесе доста скептично.

— Едва успяхме да те накараме да завършиш гимназия — отбеляза той. — Не че природата те е лишила от заложби, но никога не си имал интерес към книгите.

Четири години след това, завършвайки magna cum lande[11], Майлс постъпи в правния факултет. Баща му бе доволен, но го предупреди:

— Все още в душата си си ченге. Не забравяй за това, след като получиш мечтаните си дипломи.

Правният факултет. Кабинетът на областния прокурор. Частна практика. Точно тогава бе осъзнал колко е лесно за един добър адвокат да измъкне престъпника. Не можеше да го прави. Бе се възползвал от шанса да стане прокурор.

Това беше през 1958 година. Тогава бе на тридесет и седем. През изминалите години се беше срещнал с много момичета и видя как се женеха едно след друго. Но някак си всеки път, когато се приближаваше до женитбата, един глас прошепваше в ухото му:

— Има нещо повече. Изчакай малко.

Мисълта да отиде отново в Италия го бе завладяла постепенно.

— Да стрелят по теб из Европа, съвсем не е същото, като да пътуваш из нея — каза майка му, когато внимателно сподели плановете си, докато вечеряха. После го попита: — Защо не се отбиеш при онова семейство, което те скри в Понтици? Не вярвам да си бил в състояние да им благодариш тогава.

Все още благославяше майка си за този съвет. Защото когато почука на вратата им, отвори я Рената — висока и елегантна, така че той бе само с половин глава над нея. Рената, която каза невярващо:

— Знам кой си. Аз те доведох у дома онази нощ.

— Как можеш да си спомняш? — попита той.

— Баща ми ме снима с теб, преди да те отведат. През цялото време снимката стои на тоалетката ми.

След три седмици се ожениха. Следващите единадесет години бяха най-щастливите в живота му.

Майлс отиде до прозореца и погледна навън. Според календара пролетта бе настъпила преди седмица, но никой не си беше направил труда да го каже на майката Природа. Опита се да не си спомня колко Рената обичаше да се разхожда по снега.

Изплакна чашата от кафето и чинията от салатата и ги сложи в сушилката. „Ако изведнъж всички риби тон в света изчезнеха, какво щяха да обядват хората, които са на диета?“ — помисли си той. Може би отново щяха да се върнат към хубавите, дебели хамбургери. Мисълта накара устата му да се изпълни със слюнка. Но това му напомни, че от него се очакваше да размрази соса за макароните.

В шест часа започна да приготвя вечерята. Извади от хладилника продуктите за салата и умело наряза на ситно маруля, парчета зелени чушки и счука лук. Подсъзнателно се усмихна на себе си, спомняйки си как, докато растеше, си мислеше, че салата означава домати и маруля с майонеза. Майка му бе прекрасна жена, но очевидно призванието й не бе готвенето. Също така тя печеше месото, „докато всички микроби не умрат“, така че свинското или стекът бяха достатъчно твърди, за да бъдат сцепвани от каратист, а не рязани с нож.

Рената бе тази, която го бе запознала с удоволствието от изтънчените ястия, радостта от макароните, сьомгата, вкусните салати, миришещи на чесън. Нийв бе наследила кулинарните умения на майка си, но Майлс си даде сметка, че с времето и той се бе научил да прави дяволски хубава салата.

В седем без десет започна силно да се тревожи за Нийв. Вероятно имаше много малко таксита. „Мили Боже, не я оставяй да минава през парка в нощ като тази.“ Обади се в магазина, но никой не отговаряше. Когато тя се появи, борейки се с преметнатите през рамото й торби с дрехи и мъкнейки кашоните, той вече бе готов да се обади в управлението и да помоли да претърсят парка. Стисна здраво зъби, за да не си го признае.

Вместо това, докато поемаше кутиите от ръцете й, успя да си придаде учудено изражение.

— Да не би отново да е Коледа? — попита той. — От Нийв за Нийв с любов? Да не би да си изхарчила печалбата от днешния ден за себе си?

— Не бъди такъв умник, Майлс — отвърна ядосано Нийв. — Казвам ти, Етел Лемстън може да е добра клиентка, но също така е и в дяволска беда. — Докато слагаше кутиите върху дивана, разказа накратко за опита си да занесе дрехите на Етел.

Майлс изглеждаше разтревожен.

— Етел Лемстън? Тя не беше ли онази досадница, която бе поканила на коледното парти?

— Позна. — Нийв импулсивно бе поканила Етел на ежегодното коледно парти, което с Майлс организираха в апартамента. След като бе притиснала архиепископ Стентън до стената и му бе обяснила защо католическата църква вече не е в крак с двадесети век, Етел бе разбрала, че Майлс е вдовец и през цялата вечер не се беше отлепила от него.

— Не ми пука дали няма да ти се наложи да опънеш палатка пред вратата й през следващите две години — предупреди Майлс. — Не разрешавай на тази жена да прекрачи прага ни.

[1] Последовател на Исус Христос, който го свалил от кръста. — Б.пр. ↑

[2] Американско модно списание. — Б.пр. ↑

[3] Река в Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[4] 1 фут =30,48 см. — Б.пр. ↑

[5] Магазинът на Нийв. — Б.пр. ↑

[6] В Ню Йорк улиците с номера следват успоредно една на друга от югоизток на северозапад, а перпендикулярно на тях са авенютата. — Б.пр. ↑

[7] Разрешение за чужденци да работят и живеят в САЩ. — Б.пр. ↑

[8] Английска поетеса (1806 — 1861), съпруга на Робърт Браунинг. — Б.пр. ↑

[9] Американска военноморска база на Хаваите, нападната от японците на 7.XІІ. 1941 г., в резултат на което САЩ влизат във Втората световна война. — Б.пр. ↑

[10] Харта за правата. — Б.пр. ↑

[11] С отличие (лат.). — Б.пр. ↑

3

Съвсем не се покриваше с представата на Дени Адлер за добро прекарване на времето да се скъсва от бачкане в деликатесния магазин на Източна осемдесет и трета улица и „Лексингтън“ срещу минимална заплата плюс бакшишите. Но Дени имаше проблем. Беше в изпитателен срок. Социалният работник, който отговаряше за него — Майк Туй, беше една свиня, която обичаше властта, дадена му от управата на щат Ню Йорк. Дени знаеше, че ако не работи, няма да може да изхарчи и цент, без Туй да го попита от какво живее, така че работеше, мразейки всеки миг.

Бе наел една мръсна стая в долнопробен хотел на Първо авеню и Сто и пета улица. Онова, което социалният работник не знаеше, бе, че Дени прекарваше по-голямата част от свободното си време, просейки по улиците. Променяше мястото и костюма си през няколко дни. Понякога се обличаше като скитник, слагаше си парцаливи дрехи и опърпани маратонки, размазваше мръсотия по лицето и косата си. Облягаше се до някоя сграда, държейки в ръка скъсана кутия, на която пишеше: „Помогнете, гладен съм“.

На това глупаците кълвяха най-много.

Друг път си обличаше избелели военни дрехи и си слагаше сива перука и тъмни очила. В ръката си държеше консервена кутия, а на палтото си закачаше надпис „Бездомен ветеран“. Кутията в краката му бързо се изпълваше с монета от по четвърт долар и десет цента.

По този начин Дени лесно печелеше джобни пари. Не беше като да замисли истинска работа, но поддържаше формата му. Само един или два пъти, когато бе попаднал на пияници с малко пари, се бе поддавал на желанието си да затрие някого. Но ченгетата не даваха пукната пара, когато пребиеха или намушкаха някой пияница или скитник, така че практически не поемаше никакъв риск.

След три месеца изпитателният му срок щеше да изтече и тогава можеше да изчезне и да реши къде е най-добре да насочи силите си. Дори социалният работник започваше да се отпуска. В събота сутринта Туй му се обади в магазина. Дени можеше да си представи дребната фигура на Майк в мърлявия му кабинет.

— Говорих с шефа ти, Дени. Каза ми, че си един от най-надеждните му работници.

— Благодаря, сър.

Ако стоеше пред бюрото на Туй, Дени щеше да скърши ръце в израз на нервна благодарност. Щеше да направи така, че бледокафявите му очи да се насълзят, а гънките си устни щеше да извие в усмивка. Вместо това той изпсува тихо в телефонната слушалка.

— Дени, можеш да пропуснеш идването си при мен в понеделник. Програмата ми е натоварена, а ти си един от хората, на които знам, че мога да вярвам. Ще се видим следващата седмица.

— Да, сър — Дени затвори телефона. Подобие на усмивка образува бръчки под издадените му скули. Половината от тридесет и седемте му години бяха прекарани в затвора, като се започнеше от първия му обир, когато бе дванадесетгодишен. Кожата му бе просмукана от сивкава затворническа бледност.

Огледа магазина, хвърли поглед на противно хубавите, сякаш направени от сладолед, масички и метални столове, на белия, изработен от форми на плот, на таблото със специалитетите за обяд, на добре облечените, зачели се във вестниците си редовни посетители, хранещи се с френски сандвичи или юфка. Викът на управителя го откъсна от мечтите за това какво би желал да направи на това заведение и на Майк Туй.

— Ей, Адлер, я се размърдай! Тези поръчки няма да се доставят сами.

— Да, сър! — „Брой до нула при «да, сър»!“ — помисли си Дени, докато грабваше якето си и кашона с хартиени пликчета.

Когато се върна в магазина, управителят тъкмо вдигаше телефона. Погледна Дени с обичайното си кисело изражение.

— Казах ти, никакви лични обаждания през работно време — бутна слушалката в ръката на Дени.

Единственият човек, който му се обаждаше тук, беше Майк Туй. Дени изръмжа името си и чу приглушено „Здрасти, Дени“. Веднага позна гласа. Големия Чарли Сантино. Преди десет години Дени бе делил една килия в Атика с Големия Чарли и от време на време вършеше по някоя работа за него. Знаеше, че Чарли има солидни връзки с престъпния свят.

Дени се направи, че не забелязва изписаното по лицето на управителя „Приключвай с това“. В момента на бара седяха само двама души. Масите бяха празни. Имаше приятното усещане, че каквото и да бе онова, което Чарли искаше, то щеше да е интересно. Автоматично се завъртя към стената и прикри слушалката с ръка.

— Да?

— Утре. В единадесет часа. Брайънт парк, зад библиотеката. Търси черен шевролет от 84 година.

Дени не си даваше сметка, че се усмихва широко, когато едно изщракване показа, че връзката се е разпаднала.

През снежния уикенд Сиймъс Лемстън се гушеше сам в семейния апартамент на Седемдесет и първа улица и Уест енд авеню. В петък следобед се обади на бармана си.

— Болен съм. Накарай Мати да ме замества до понеделник. — Бе спал дълбоко в петък вечерта — сън на емоционално изхабен човек, но в събота се събуди с ужасен страх.

Рут бе тръгнала с колата към Бостън в четвъртък и бе останала до неделя. Джени, най-малката им дъщеря, бе студентка първокурсничка в Масачузетския университет. Чекът, който бе изпратил за пролетния семестър, се бе върнал като невалиден. Рут бе взела спешно, заем от службата си и бе побързала да замине там с парите. След разтревоженото обаждане на Джени избухна кавга, която сигурно се чуваше на пет пресечки от дома им.

— По дяволите, Рут, правя всичко по силите си — бе извикал той. — Бизнесът не върви. След като и трите ни деца са в колежи, моя ли е вината, че парите не достигат? Да не би да си мислиш, че фабрикувам пари?

Изправиха са един срещу друг — уплашени, изтощени, отчаяни. Засрами се от отвращението, което се четеше в очите й. Знаеше, че старостта не го беше разкрасила. Беше на шестдесет и две. Бе оформил високата си пет фута и десет инча фигура с тренировки, но сега имаше шкембенце, което не искаше да изчезне. Някога гъстата му пясъчна коса оредяваше и бе станала мръсножълта на цвят, а очилата му за четене подчертаваха подпухналостта на лицето му. Понякога поглеждаше в огледалото, после снимката от сватбата му с Рут. И двамата в хубави костюми, и двамата приближаващи четиридесет, втори брак и за двамата, щастливи, жадуващи един за друг. Барът вървеше страхотно и макар че бе направил дяволски ипотеки, бе сигурен, че ще може да ги откупи след две години. Спокойната, прибрана Рут бе за него като благословия, след като бе живял с Етел.

— Спокойствието ще си струва всеки цент, който съм платил за него — беше казал на адвоката си, който не искаше той да се съгласи да плаща доживотна издръжка.

Бе на върха на щастието си, когато се роди Марси. Неочаквано две години по-късно я последва Линда. Бяха шокирани, когато се появи Джени, след като с Рут наближаваха четиридесет и пет.

Стройното тяло на Рут бе наедряло. Когато наемът за бара се удвои и утрои, а постоянните клиенти се преместиха, на спокойното й лице се бе появило изражението на постоянно безпокойство. Тя толкова много искаше да даде нещо на момичетата, нещо, което не можеха да си позволят. Той често й се сопваше: „Защо вместо купища боклуци да не им дадем щастлив дом?“

Последните години, с разходите за колежите, бяха мъчителни. Просто нямаше достатъчно пари. А и тези хиляда долара месечно за Етел, докато не се омъжеше или не умреше, се бяха превърнали в огнище на раздора, огнище, което Рут постоянно разпалваше.

— Отиди отново в съда, за Бога — непрекъснато повтаряше тя. — Кажи на съдията, че не можеш да си позволиш да изучиш децата си, а тази паразитка печели цяло състояние. Тя няма нужда от парите ти. Има повече, отколкото може да изхарчи.

Последното избухване миналата седмица бе най-лошото. Рут прочете в „Поуст“, че Етел току-що е подписала договор за книга с аванс от половин милион долара. Цитираха думите й, че книгата ще бъде „динамит, хвърлен в света на модата“.

За Рут това бе капката, от която чашата преля. Това и върнатият чек.

— Иди да се видиш с тази, тази… — Рут никога не псуваше. Но неизказаната й дума сякаш бе изкрещяна. — Кажи й, че ще отида при журналистите и ще им съобщя, че смуче кръвта ти. Дванадесет хиляди долара годишно повече от двадесет години! — гласът на Рут ставаше все по-писклив с всяка сричка. — Искам да спра да работя. На шестдесет и две години съм. Чакат ни и сватби, знаеш го. Ще влезем в гроба от притеснения. Кажи й, че тази новина ще се появи на първите страници на вестниците! Не мислиш ли, че нейните префърцунени списания ще се възмутят от това, че една от редакторките им феминистки изнудва бившия си съпруг?

— Не е изнудване. Издръжка е — Сиймъс се бе опитал да звучи разумно. — Но ще отида да се видя с нея.

Рут трябваше да се върне късно в неделя следобед. В неделя на обяд Сиймъс се измъкна от летаргията си и започна да почиства апартамента. Преди две години се бяха отказали от жената, която почистваше веднъж седмично. Сега си поделяха работата, но Рут се оплакваше, че върши по-голямата част.

— След като ме блъскат в метрото на Седмо авеню, ми липсва само през уикендите да тикам прахосмукачката. — Миналия уикенд внезапно избухна в сълзи: — Така ужасно съм изморена.

В четири часа апартаментът бе в приличен вид. Имаше нужда от боядисване. Линолеумът в кухнята бе скъсан. Сградата бе дадена на наемателите за откупуване, но те не можаха да си позволят да закупят апартамента. Двадесет години, а можеха да покажат само разписки за наем.

Сиймъс сложи на коктейлната масичка в дневната сирене и вино. Мебелите бяха избелели и опърпани, но в меката светлина на късния следобед не изглеждаха зле. След още три години Джени щеше да завърши училище. Марси тази година бе второкурсничка, Линда в предпоследен курс. Мечтаеш си, помисли си той.

Колкото повече наближаваше времето, по което Рут трябваше да се върне, толкова повече се разтреперваха ръцете му. Дали щеше да забележи някаква промяна в него?

Тя се прибра в пет и петнадесет.

— Движението беше ужасно — обяви с раздразнение.

— Даде ли им потвърдения чек и обясни ли за предишния? — попита той, опитвайки се да игнорира тона й. А той сякаш искаше да му каже: „Дай да изясним този въпрос“.

— Разбира се, че го направих. И нека ти кажа, че касиерът беше шокиран, когато разбра, че Етел Лемстън прибира от теб издръжка през всичките тези години. Преди около шест месеца Етел е посетила колежа и е пледирала за това жените да получават еднакви възнаграждения с мъжете — Рут прие чашата вино, която той й подаде, и отпи голяма глътка.

Шокиран, осъзна, че някъде през годините Рут бе придобила навика на Етел да облизва устните си, след като завърши някое сърдито изречение. Дали наистина хората се женеха все за същия човек? От тази мисъл му се прииска да избухне в истеричен смях.

— Е, да чуем. Видя ли се с нея? — сопна се Рут.

Сиймъс изпита ужасна умора. Споменът за финалната сцена.

— Да, видях се с нея.

— И…

Той внимателно подбра думите си.

— Ти беше права. Тя не иска да се разчуе, че взима издръжка от мен през всичките тези години. Ще ме освободи от задължението.

Рут остави чашата и лицето й се промени.

— Не мога да повярвам. Как я накара да го направи?

Подигравателният, ироничен смях на Етел при заплахите и молбите му. Вълната примитивен гняв, преминала през него, ужасът в очите й… Последната заплаха… О, Боже…

— Сега, когато Етел купува скъпоценните си дрехи от Нийв Кърни и се тъпче със скъпа храна, не ти ще плащаш — триумфалният смях на Рут отекна в тъпанчетата му, докато думите й проникваха в съзнанието му.

Сиймъс остави чашата си.

— Какво те кара да говориш така? — попита тихо жена си.

В събота сутринта снегът спря и улиците бяха горе-долу проходими. Нийв занесе всички дрехи на Етел обратно в магазина.

Бети се втурна да й помогне.

— Не ми казвай, тя не хареса нищо, нали?

— Откъде да знам — отвърна Нийв. — В апартамента нямаше и помен от нея. Кълна се в Бога, Бети, като си помисля колко бързахме, ми се иска да я обеся с конците.

Беше тежък ден. Бяха пуснали в „Таймс“ малка реклама на щампованите рокли и на шлиферите и откликът бе повече от добър. Очите на Нийв блестяха, докато гледаше как продавачките пишат касови бележки за огромни суми. Още веднъж благослови Сал, че я беше подпомогнал преди шест години.

В два часа Юджиния, негърката, която преди беше манекенка, сега бе дясна ръка на Нийв, й напомни, че не е обядвала.

— Имам малко кисело мляко в хладилника — предложи й тя.

Нийв току-що бе приключила с една от личните си клиентки, помагайки й да избере рокля за сватбата на дъщеря си за четири хиляди долара.

— Знаеш, че мразя киселото мляко. Поръчай, моля те, сандвич със салата и риба тон и диетична кола.

След десет минути, когато донесоха поръчката в кабинета й, тя осъзна, че умира от глад.

— Най-хубавият сандвич със салата и риба тон в Ню Йорк, Дени — каза тя на доставчика.

— Щом казвате, мис Кърни — бледото му лице се изкриви в подмазваческа усмивка.

Докато обядваше бързо, Нийв набра номера на Етел. Тя отново не отговори. През целия следобед телефонистката непрекъснато се опитваше да се свърже с нея. В края на деня Нийв каза на Бети:

— Отново ще занеса тези неща вкъщи. Със сигурност не желая да си губя неделята, като идвам тук, защото Етел изведнъж е решила, че трябва да хваща самолет и иска да получи нещата си за броени минути.

— Като я познавам, ще накара самолета да отиде специално до вратата, ако има вероятност да го изпусне — сопна се Бети.

И двете се засмяха, но после Бети добави тихо:

— Нали знаеш, че понякога човек има странни усещания, Нийв. Кълна се, че в момента се чувствам точно така. Колкото и труден човек да е Етел, никога преди не е правила такива номера.

В събота вечерта Нийв и Майлс отидоха в Метрополитън да чуят Павароти.

— Би трябвало да си с гадже — смъмри я Майлс, когато сервитьорът в „Джинджър мен“ им подаде менюто след представлението.

Нийв го погледна.

— Виж, Майлс, излизам с мъже. Знаеш го. Когато се появи някой, който заслужава внимание, ще го разбера, точно както е било при вас с майка. Сега защо не ми поръчаш скариди?

Обикновено Майлс ходеше на ранната служба в неделя. Нийв обичаше да спи до късно и отиваше на епископалната служба в катедралата. Когато се събуди, тя се учуди, че заварва Майлс в кухнята по хавлия.

— Да не си се отказал от вярата? — попита тя.

— Не. Реших днес да дойда с теб — опита се да прозвучи нормално.

— Дали това няма нещо общо с освобождаването на Ники Сепети от затвора? — въздъхна Нийв. — Не си прави труда да ми отговаряш.

След църквата решиха да закусят в „Cafe des Artistes“, после отидоха на кино в кварталния киносалон. Когато се върнаха в апартамента, Нийв отново набра номера на Етел Лемстън, остави телефона да иззвъни шест пъти, вдигна рамене и пришпори Майлс да се захванат с неделното състезание кой пръв ще реши пъзела в „Таймс“.

— Прекрасен, отморяващ ден — изкоментира Нийв и се наведе над Майлс, за да целуне темето му, след новините в единадесет. Видя изражението му.

— Не го казвай — предупреди го тя.

Майлс стисна устни. Знаеше, че е права. Тъкмо се готвеше да каже: „Дори утре времето да е ясно, не ми се ще да тичаш сама.“

Настоятелното звънене на телефона в апартамента на Етел Лемстън не мина незабелязано.

Дъглас Браун, двадесет и осем годишният племенник на Етел, се бе пренесъл тук в петък следобед. Поколеба се дали да поема риска, но можеше да докаже, че същия ден го бяха изхвърлили от незаконно наетото жилище.

— Просто имах нужда да отседна някъде, докато си намеря нов апартамент — това щеше да е обяснението му.

Реши, че ще е по-добре да не вдига телефона. Честите обаждания го дразнеха, но той не желаеше да огласява присъствието си. Етел не му разрешаваше да вдига телефона.

— Не е твоя работа кой ми се обажда — беше му казала. Сигурно същото бе казвала и на други хора.

Беше сигурен, че решението му да не отваря вратата в петък следобед бе мъдро. Бележката, която бяха мушнали под вратата в коридора, се отнасяше до поръчаните от Етел дрехи.

Дъг се усмихна мрачно. Сигурно с тази поръчка смяташе да го натовари Етел.

В неделя сутринта Дени Адлер чакаше нетърпеливо под острия, силен вятър. Точно в единадесет видя да приближава черен шевролет. С широки крачки излезе от относителното прикритие на Брайънт парк на улицата. Колата спря, той отвори вратата и се плъзна вътре, след това потеглиха, преди да е успял да затвори вратата.

В годините след Атика Големия Чарли бе посивял още повече и бе увеличил килограмите си. Воланът потъваше в гънките на стомаха му.

— Здрасти — рече Дени, без да очаква отговор. Големия Чарли кимна.

Колата вървеше бързо по „Хенри Хъдзън паркуей“ и премина по моста „Джордж Вашингтон“. Чарли сви към „Палисадс интърстейтс паркуей“. Дени забеляза, че докато останалият из Ню Йорк сняг бе кишав и пропит от сажди, снегът встрани от магистралата бе все още бял. Ню Джърси, щатът градина, помисли си саркастично той.

При изход номер 3 имаше знак за внимание за хората, които, както Дени понякога си мислеше, нямаха какво друго да правят, освен да наблюдават пейзажа на Ню Йорк от другата страна на река Хъдзън. Дени не се учуди, когато Чарли спря на един пуст паркинг. Тук бяха обсъждали и други задачи.

Чарли изключи двигателя, пресегна се към задната седалка и изръмжа от усилието. Измъкна оттам книжна торбичка с две кутии бира и я пусна помежду им.

— Любимата ти марка.

Дени бе доволен.

— Хубаво е, че си спомняш, Чарли — отвори кутията „Корс“.

Чарли отпи голяма глътка от собствената си бира, преди да отговори.

— Не забравям нищо — измъкна един плик от вътрешния си джоб. — Десет хиляди — каза той на Дени. — И още толкова, след като свършиш работата.

Дени прие плика и се наслади на дебелината му.

— Кой?

— Носиш й обяд два пъти седмично. Тя живее в Шваб хауз, онази голяма сграда на Седемдесет и четвърта улица, между Уест енд и Ривърсайд драйв. Обикновено около два пъти седмично отива и се прибира от работа пеша. Минава за по-пряко през Сентръл парк. Грабни чантата й и я затрий. Вземи портмонето й и хвърли чантата, за да изглежда така, сякаш я е убил някой скитник. Ако не успееш да я премахнеш в парка, може да го направиш в модния център. Ходи там всеки понеделник следобед. Улиците са претъпкани с хора. Всички бързат. Камионите са паркирани в две редици. Мини покрай нея и я бутни пред някой камион. Не бързай. Трябва да изглежда или като злополука, или като грабеж. Следи я с някой от онези твои просешки костюми — гласът на Големия Чарли беше плътен и гърлен, сякаш тлъстините около врата му притискаха гласните му струни.

Това бе дълга реч за Чарли. Отпи още една глътка от бирата си.

Дени започна да се чувства неспокоен.

— Коя?

— Нийв Кърни.

Дени бутна плика към Чарли, сякаш в него имаше заредена бомба.

— Дъщерята на полицейския комисар? Да не си луд?

— Дъщерята на бившия полицейски комисар.

Дени усещаше потта до веждите си.

— Кърни бе на тази служба шестнадесет години. Няма ченге в града, което да не е готово да рискува живота си за него. Когато жена му умря, подгониха всеки, който е откраднал дори една ябълка. Няма начин.

Изражението на Големия Чарли се промени едва забележимо, но гласът му остана все така гърлен и монотонен.

— Дени, казах ти, че никога не забравям. Спомняш ли си всичките нощи в Атика, през които ми разправяше за престъпленията, които са ти се разминали, и как си ги осъществил. Просто трябва да се обадя анонимно на ченгетата и няма да ти се налага да доставяш сандвичи. Не ме карай да съдействам за залавянето на престъпници, Дени.

Дени се замисли и като си спомни, изпсува собствената си голяма уста. Отново попипа плика и си спомни за Нийв Кърни. Вече почти година доставяше поръчките в магазина й. Отначало момичето от рецепцията му казваше да остави пакета при нея, но сега той отиваше направо в кабинета й. Дори когато говореше по телефона, тя му махваше и се усмихваше — с искрена усмивка, а не като повечето от клиентите му, които му кимваха снобски със свити устни. Тя винаги му казваше колко страхотно вкусно е всичко.

А и със сигурност бе готина мацка.

Дени се отърси от обзелата го за миг сантименталност. Трябваше да свърши работата. Чарли не би го предал на ченгетата. И двамата бяха наясно. Това, че знаеше за поръчките, го правеше опасен. Да откаже, означаваше никога да не стигне обратно до моста „Джордж Вашингтон“.

Мушна парите в джоба си.

— Така е по-добре — рече Чарли. — Какво е работното ти време в деликатесния магазин?

— От девет до шест. Понеделниците почивам.

— Тя тръгва за работа между осем и половина и девет. Завърти се около блока й. Магазина затваря в шест и половина. Запомни — не бързай. Не бива да си личи, че е умишлено убийство!

Големия Чарли запали мотора, за да се върне в Ню Йорк. Отново изпадна в обичайното си мълчание, нарушавано само от тежкото му дишане. Дени бе нападнат от непреодолимо любопитство. Когато Чарли сви от „Уест Сайд хайуей“ и потегли по Петдесет и седма улица, Дени попита:

— Чарли, имаш ли някаква представа кой е поръчал убийството? Тя не ми прилича на човек, който ще започне да пречи на някого. Сепети е на свобода. Струва ми се, че помни като слон.

Усети стрелналия го сърдит поглед. Гърленият глас сега бе ясен и думите падаха като камъни.

— Ставаш нехаен, Дени. Не знам кой иска да я премахне. Човекът, който се свърза с мен, не знае. Човекът, който се е свързал с него, не знае. Така стават тия неща и въпроси не се задават. Ти си дребен и умствено ограничен нехранимайко, Дени, и някои неща не ти влизат в работата. Сега изчезвай.

Колата спря рязко на ъгъла на Осмо авеню и Петдесет и седма улица.

Дени отвори неуверено вратата.

— Чарли, съжалявам — рече той. — Беше просто…

Вятърът свистеше в колата.

— Само си затвори устата и се погрижи работата да бъде свършена както трябва.

Миг по-късно Дени гледаше втренчено задницата на шевролета на Чарли, който изчезваше надолу по Петдесет и седма улица. Тръгна към Кълъмбъс съркъл и спря до една будка за хотдог и кока-кола. Когато свърши, изтри устата си с опакото на ръката. Нервите му започваха да се успокояват. Пръстите му погалиха издутия плик във вътрешния джоб на сакото му.

— Не е зле да започна да си изкарвам платеното — измърмори на себе си и се насочи по Бродуей към Седемдесет и четвърта улица и Уест енд авеню.

Когато стигна до Шваб хауз, той се разходи безгрижно около сградата и забеляза входа откъм Ривърсайд драйв. Едва ли би го използвала. Онзи откъм Уест енд авеню бе далеч по-удобен.

Доволен, той пресече улицата и се облегна на сградата точно срещу Шваб хауз. Реши, че наблюдателният пункт е страхотен. Вратата близо до него се отвори и оттам излезе група от живеещите в сградата. Не желаеше да го видят, така че продължи нехайно, мислейки си, че пиянският му костюм ще му помогне да остане незабележим, докато следи Нийв Кърни.

В два и половина, докато вървеше през града към Ийст Сайд, той мина покрай опашка за билети за кино. Тесните му очички се разшириха. По средата на опашката до белокос мъж, чието лице Дени позна, стоеше Нийв Кърни. Баща й. Дени бързо отмина със заровено в яката лице. А дори не я търсех, помисли си той. Май тази ще е най-лесната работа, която някога съм вършил.

4

В понеделник сутринта Нийв стоеше във фоайето. Отново беше взела дрехите на Етел. В този момент Тсе-Тсе, двадесет и три годишна актриса, излезе задъхано от асансьора. Къдравата й руса коса беше фризирана в стила на ранната Филис Дилър. Гримът над очите й бе наситенолилав. Малката й, хубава устичка бе изрисувана а ла куклата Кюпи. Тсе-Тсе, кръстена Мери Маргарет Макбрайд — „Познай на кого?“, както беше обяснила на Нийв — вечно участваше в третокласни бродуейски продукции, повечето от които се играеха по-малко и от седмица.

Нийв бе ходила на няколко нейни представления и остана изумена от това колко добра е наистина Тсе-Тсе. Тя можеше да отпусне едното си рамо, да нацупи устната си, да промени стойката си и буквално да се превърне в някой друг. Имаше прекрасен слух за акценти и гласът й можеше да варира от пеперудено високия на Маккуин до гърления провлачен говор на Лорен Бъкол. Делеше таванско апартаментче в Шваб хауз с друга обещаваща актриса и допълваше ужасяващо малката издръжка от семейството си с каква да е работа. Беше се отказала от сервитьорството и разхождането на кучета в полза на чистенето.

— Петдесетачка за четири часа и не е нужно да дърпаш след себе си някой помияр — както бе обяснила на Нийв.

Нийв бе препоръчала Тсе-Тсе на Етел Лемстън и знаеше, че тя чисти у тях няколко пъти в месеца. Сега погледна на нея като на небесен посланик. Когато таксито пристигна, й обясни пред каква дилема е изправена.

— Трябва да ида там утре — отвърна задъхано Тсе-Тсе. — Кълна се в Бога, Нийв, това място може да ме накара отново да започна да разхождам питбули. Независимо колко подредено го оставям, следващия път отново е на вили и на могили.

— Виждала съм го — Нийв се замисли. — Слушай, ако Етел не си вземе нещата днес, утре сутринта ще те закарам до там с такси и ще оставя всичко в гардероба й. Имаш ключ, предполагам.

— Даде ми преди около шест месеца. Обади ми се. До скоро — Тсе-Тсе изпрати на Нийв въздушна целувка и започна джогинга си надолу по улицата, подобна на фламинго с накъдрената си златиста коса, с откачения си грим, с ярколилавото си вълнено яке, червения клин и жълтите маратонки.

В магазина Бети помогна на Нийв отново да закачи покупките на Етел на закачалката за готови поръчки в шивашката стая.

— Това мина границите дори на вятърничавото поведение на Етел — каза тихо тя и набразденото й от бръчки чело се смръщи от безпокойство. — Мислиш ли, че е претърпяла злополука? Може би трябва да се обадим, че е изчезнала.

Нийв струпа кутиите с аксесоарите до закачалката.

— Мога да накарам Майлс да провери рапортите за злополуки — отвърна тя. — Но е прекалено рано да се обаждаме, че е изчезнала.

Внезапно Бети се усмихна.

— Може би най-сетне си е намерила приятел и е заминала някъде, за да прекара вълнуващ уикенд.

Нийв погледна през отворената врата към търговското помещение. Беше пристигнала първата клиентка и една нова продавачка й показваше рокли, които бяха абсолютно неподходящи за нея. Нийв прехапа устни. Знаеше, че е наследила нещо от пламенния темперамент на Рената и трябва да сдържа езика си.

— Надявам се заради Етел наистина да е така — изкоментира тя, после тръгна с приветлива усмивка към клиентката и продавачката. — Мериън, защо не донесеш зелената шифонена рокля на „Де ла Роса“? — предложи тя.

Беше ужасно натоварена сутрин. Телефонистката продължи да звъни на Етел. Последния път, когато обяви, че никой не отговаря, Нийв си помисли, че ако Етел е срещнала някой мъж и е изчезнала с него, никой няма да се зарадва повече от бившия й съпруг, който двадесет и две години след развода им продължаваше всеки месец да изпраща чекове за издръжката й.

Понеделник беше почивният ден на Дени Адлер. Бе планирал да го прекара, следейки Нийв Кърни, но в неделя вечерта му се обадиха по обществения телефон в коридора на сградата, където се даваха стаи под наем.

Управителят на деликатесния магазин каза на Дени, че ще трябва да отиде на работа на следващия ден. Продавачът бил уволнен.

— Проверявах книгите и се оказа, че копелето е бъркало в касата. Имам нужда от теб.

Дени изпсува тихо. Но щеше да е глупаво да откаже.

— Ще дойда — каза мрачно. Докато затваряше телефона, си помисли за Нийв Кърни, за усмивката, която му бе отправила предишния ден, докато й доставяше обяда, за начина, по който смолисточерната й коса обрамчваше лицето й и за това как гърдите й изпълваха префърцунения пуловер, с който бе облечена. Големия Чарли каза, че ходела на Седмо авеню в понеделник следобед. Това означаваше, че няма смисъл да се опитва да я проследи след работа. Толкова по-добре. Бе се уговорил да излезе вечерта с една сервитьорка от бара от другата страна на улицата и не искаше да проваля плановете си.

Докато се обръщаше, за да се върне по тъмния, смърдящ на урина коридор в стаята си, си помисли: „Няма да бъдеш новата понеделнишка рожба, Кърни.“

„Рожбата“ имаше хубаво лице. Но не и след няколко седмици в гробището.

Обикновено Нийв прекарваше в понеделник следобедите на Седмо авеню. Тя обичаше ексцентричния хаос на Гармънт Дистрикт[1], претъпканите тротоари, камионите за доставки, паркирани в две редици по тесните улици, пъргавите доставчици, прекарващи закачалките с дрехи през трафика, чувството, че всички препускат, че няма време за губене.

Бе започнала да идва тук с Рената, когато бе горе-долу осемгодишна. Въпреки развеселените протести на Майлс, Рената се хвана на работа на половин ден в един магазин за дрехи на Седемдесет и втора улица, само на две пресечки от апартамента им. Не след дълго възрастната собственичка на магазина я натовари със задачата да купува дрехите за магазина. Нийв все още виждаше как Рената клати отрицателно глава, докато някой прекалено настойчив дизайнер се опитва да промени мнението й относно някоя дреха.

— Когато жената седне с тази дреха, тя ще се вдигне на гърба й — казваше Рената. Развълнуваше ли се, италианският й акцент започваше да се долавя. — Жената трябва да се облече, да се погледне в огледалото, за да се увери, че няма бримка на чорапите си и че подгъвът й не виси, и после трябва да забрави какво е облякла. Дрехите трябва да й прилягат като втора кожа — Рената бе произнесла „коожа“.

Но също така имаше и набито око за нови дизайнери. Нийв все още пазеше брошката, която един от тях бе подарил на Рената, защото тя бе първата, представила колекцията му.

— Майка ти, тя ми даде първия тласък — напомняше на Нийв Джейкъб Голд. — Красива жена, а и разбираше от мода. Също като теб — това бе най-големият му комплимент.

Днес, докато се отправяше от Седмо авеню към западната част на започващите с тридесет улици, Нийв осъзна, че е леко разтревожена. Усещаше някъде в душата си пулсираща болка, сякаш я болеше зъб. Помисли си: „Още малко и ще се превърна в една от ония суеверни ирландки, които вечно имат «предчувствия» за наближаваща беда“.

В „Артлис спорт суеър“ поръча ленени блейзери с подходящи бермуди.

— Харесват ми пастелните тонове — измърмори тя, — но трябва да се съчетаят с нещо ярко.

— Предлагаме тази блуза — продавачът с бележник за поръчки в ръка посочи една закачалка с бледи найлонови блузи с бели копчета.

— Да. Те са като за училищно сако — Нийв се разходи из складовете, после забеляза една шарена копринена тениска. — Това имах предвид. — Взе няколко тениски в различни цветове и ги занесе при костюмите. — Тази с прасковения костюм, тази — с бледоморавия. Сега вече всичко е наред.

При Виктор Коста избра романтични шифонени рокли с остри деколтета, които сякаш плаваха върху закачалките. И в ума й отново изникна Рената. Рената, облечена с черна кадифена рокля на Виктор Коста, за да отиде на новогодишното парти с Майлс. Около врата си бе сложила подаръка си за Коледа — перлена огърлица, в която имаше и няколко диаманта.

— Приличаш на принцеса, мамо — каза й Нийв. Този миг бе запечатан в съзнанието й. Толкова бе горда с тях. Майлс, изправен и елегантен с преждевременно побелялата си коса. Рената — толкова фина, с вдигната на кок катраненочерна коса.

Следващата Нова година много малко хора дойдоха в апартамента им. Отец Девин Стентън, който сега беше епископ, и чичо Сал, който все още се бореше да се наложи като дизайнер. Хърб Шварц, заместникът на Майлс, и жена му. Рената бе мъртва от седем седмици.

Нийв осъзна, че продавачът чака търпеливо до нея.

— Разсеях се — извини се тя. — А не е време за такива неща, нали?

Даде поръчката си, мина бързо през следващите три модни къщи в списъка си и после, когато започна да се смрачава, се отправи за обичайното си посещение при чичо Сал.

Сега из целия Гармънт Дистрикт имаше експозиции на Антони де ла Салва. Колекцията му от спортно облекло беше на Западна тридесет и седма улица. Основната му колекция — на Шесто авеню. Но Нийв знаеше, че ще го намери в главния му офис на Западна тридесет и шеста улица. Бе започнал там в две малки, забутани стаички. Сега заемаше три разкошно мебелирани етажа — Антони де ла Салва, Салваторе Еспозито от Бронкс, бе дизайнер от ранга на Бил Блас, Калвин Клайн и Оскар де ла Рента.

За ужас на Нийв, докато пресичаше Тридесет и седма улица, се изправи лице в лице с Гордън Стюбър. Елегантно облечен в светлокафяво кашмирено сако върху шотландски пуловер в кафяво и бежово, тъмнокафяв панталон и мокасини „Гучи“, с блестящата си къдрава кестенява коса, тесните, хубави черти на лицето, широките си рамене и тясната талия, Гордън Стюбър лесно би могъл да направи успешна кариера като манекен. Вместо това, в началото на четиридесетте си години, той бе хитър бизнесмен с невероятна способност да наема непознати млади дизайнери и да ги експлоатира, докато не могат да си позволят да го напуснат.

Благодарение на тях колекцията му от дамски рокли и костюми бе вълнуваща и провокираща. Той печели добре и без да мами незаконните работници, помисли си Нийв, докато го гледаше студено. Изглежда, както бе намекнал Сал, той имаше неприятности с данъчните власти! Хубаво!

Разминаха се, без да си проговорят, но на Нийв й се стори, че цялото му същество излъчва гняв. Помисли си, че бе чувала за това, че хората са обградени с аура. Не ми се ще да зная какъв е цветът на неговата в момента, помисли си тя, докато влизаше забързано в кабинета на Сал.

Когато момичето на рецепцията забеляза Нийв, моментално позвъни в кабинета. Миг по-късно Антони де ла Салва, чичо Сал, излезе бързо през вратата. Пълничкото му лице излъчваше радост. Втурна се да я прегърне.

Нийв се усмихна, като видя облеклото му. Той самият бе най-добрата реклама за пролетната си колекция мъжко облекло. Неговата версия на костюм в стил сафари бе нещо средно между екипа на парашутист и празничните дрехи на Джънгъл Джим.

— Много ми харесва. Другия месец ще залее Ийст Хамптън — каза тя одобрително и го целуна.

— Вече го е заляло, скъпа. Дори в Йова сити е последният вик на модата. Това малко ме плаши. Сигурно губя почва. Ела. Да се махаме оттук. — По пътя към кабинета си той спря да поздрави клиенти от друг град. — Обслужват ли ви? Сюзън добре ли се грижи за вас? Чудесно. Сюзън, покажи им неофициалното облекло. Ще се продава страхотно, обещавам ви.

— Чичо Сал, искаш ли да се погрижиш за тези хора? — попита Нийв, докато минаваха през склада.

— Съвсем не. Ще изгубят два часа на Сюзън и ще се свърши с това, че ще купят три-четири от най-евтините неща в магазина — с въздишка на облекчение той затвори вратата на частния си кабинет. — Беше откачен ден. Откъде взимат всички толкова пари? Отново повиших цените. Ужасяващи са, а хората се избиват да дават спешни поръчки.

Усмивката му бе блажена. През последните години кръглото му лице бе станало пухкаво и сега очите му се смръщиха, докато се изгубиха под тежките клепачи. Сал, Майлс и епископът бяха израснали в един и същи район на Бронкс, бяха играли заедно, бяха посещавали заедно гимназията „Христофор Колумб“. Трудно можеше да се повярва, че и той беше на шестдесет и осем години.

На бюрото му имаше купчина мостри.

— Можеш ли да проумееш това? Имаме поръчка да направим интериора на последния модел „Мерцедес“ за тригодишните. Когато аз бях на три години, имах купен на старо червен фургон. Едно от колелата му непрекъснато падаше. Всеки път, щом това станеше, баща ми ме пердашеше, че не се грижа както трябва за хубавите си играчки.

Нийв усети, че духът й се повдига.

— Чичо Сал, кълна се, че ми се иска да те записвам на касета. Мога да натрупам цяло състояние, като те изнудвам.

— Прекалено добро сърце имаш. Седни. Изпий едно кафе. Прясно е, уверявам те.

— Знам, че си зает, чичо Сал. Само пет минутки — Нийв разкопча сакото си.

— Би ли престанала с това „чичо“? Ставам прекалено стар, за да се отнасят към мен с уважение — Сал я огледа критично. — Изглеждаш добре, както винаги. Как върви бизнесът?

— Страхотно.

— Как е Майлс? Разбрах, че са освободили Ники Сепети в петък. Предполагам, че това го притеснява до смърт.

— Беше разтревожен в петък, но през уикенда изглеждаше добре. Сега не съм сигурна.

— Покани ме на вечеря тази седмица. Не съм го виждал от месец.

— Поканен си — Нийв наблюдаваше как Сал налива кафе от „Салекс“-а на подноса до бюрото му. Огледа се. — Обичам тази стая.

Стената зад бюрото бе покрита със стенопис на мотива „Пасифик рийф“[2] — дизайна, който бе направил Сал известен.

Сал често й бе разказвал какво го бе вдъхновило за тази колекция.

— Нийв, бях в „Аквариума“ в Чикаго. Беше през 1972 г. Тогава модата бе пълен хаос. Беше ни дошло до гуша от миниполите. Но всички се страхуваха да пробват нещо ново. Известните дизайнери представяха мъжки тип костюми, бермуди, тънки, неподплатени костюми. Бледи цветове, тъмни цветове, набрани блузи като за пансион. Нищо, което да накара жената да каже: „Искам да изглеждам така“. Разхождах се из „Аквариума“ и отидох на етажа с експозицията на тихоокеанския риф. Нийв, беше като да вървиш под вода. Високите от пода до тавана аквариуми бяха изпълнени със стотици екзотични риби и растения, коралови дървета и миди. Какви цветове — човек би си помислил, че ги е изрисувал Микеланджело! Какви мотиви и дизайни — десетки и десетки, всеки един — уникален. Сребристо, преливащо се в синьо, коралово, преплитащо се с червено. Едната риба бе жълта, ярка като сутрешно слънце, с черни ивици. И какво плавно, грациозно движение. Помислих си: „Само да можех да постигна това с тъкани!“ Започнах да правя скици на самото място. Знаех, че е страхотно. Тази година спечелих наградата на „Коти“. Направих революция в модната индустрия. Продажбите на моделите бяха огромни. Купиха правата за масовата продукция и аксесоарите. И всичко това само защото бях достатъчно умен да копирам майката Природа.

Той проследи погледа й.

— Този дизайн. Прекрасен. Весел. Елегантен. Грациозен. Ласкав. Той все още е най-доброто нещо, което някога съм правил. Но не казвай на никого. Още не са ме достигнали. Следващата седмица ще ти покажа есенната си колекция. Второто най-добро нещо, което съм правил. Сензационно. Как върши любовният ти живот?

— Няма го никакъв.

— Какво стана с онзи мъж, когото беше довела на обяд преди два месеца? Той беше луд по теб.

— Фактът, че не можеш да си спомниш името му, е достатъчно красноречив. Той все още печели купища пари на Уолстрийт. Току-що си купи „Чесна“ и апартамент във Вейл. Забрави го. Прилича на мокър макарон. Все казвам на Майлс, ще кажа и на теб: когато мистър Подходящ се появи, ще го разбера.

— Не чакай прекалено дълго, Нийв. Отгледали са те с вълшебната приказка за романтичната среща между майката ти и баща ти — Сал допи кафето си на една голяма глътка. — При повечето хора обаче не става така.

За миг Нийв се развесели от мисълта, че когато Сал беше сред близки приятели или хора, готови да слушат красноречието му, приятният италиански акцент изчезваше и родният му жаргон вземаше връх.

Сал продължи:

— Повечето от нас просто се срещат. Изпитваме известен интерес. После интересът намалява. Но продължаваме да се виждаме и постепенно нещо се случва. Не магия. Може би просто приятелство. Приспособяваме се. Може да не обичаме операта, но ходим на представления. Може да мразим упражненията, но започваме да играем тенис или да тичаме сутрин. После идва любовта. Така става с деветдесет процента от хората по света, Нийв. Повярвай ми.

— Така ли стана и при теб? — попита мило Нийв.

— Четири пъти — Сал се усмихна. — Не бъди дръзка. Аз съм оптимист.

Нийв допи кафето и се изправи, чувствайки се много по-бодра.

— Мисля, че и аз съм оптимистка, но ти ми помагаш да бъда. Четвъртък добре ли е за вечерята?

— Чудесно. И запомни, че не съм на диетата на Майлс, и не ми казвай, че би трябвало да бъда.

Нийв го целуна за довиждане, остави го в кабинета му и забърза през склада. Огледа с око на познавач дрехите на манекените. Не гениални, но добри. Пестелива употреба на цветовете, чисти линии, новаторско, без да бъде прекалено смело. Щяха да се продават достатъчно добре. Замисли се за есенната колекция на Сал. Дали щеше да е толкова добра, колкото твърдеше?

Върна се в „Нийвс плейс“ навреме, за да обсъди следващата подредба на витрината с декораторката. В шест и половина, когато затвори магазина, се зае с вече привичната задача да мъкне вкъщи пакетите на Етел Лемстън. Отново нямаше съобщение от нея, нито някакъв отговор на шестте обаждания. Но поне краят му се виждаше. Утре сутринта щеше да придружи Тсе-Тсе до апартамента на Етел и щеше да остави всичко там.

Тази мисъл я накара да си спомни един стих от хапливата поема на Юджин Фийлд[3] „Малкото тъжно момче“: „Той ги целуна и ги остави там“.

Докато хващаше по-здраво плъзгавите дръжки на торбичките, тя си спомни, че малкото тъжно момче никога не се беше върнало при хубавите си играчки.

[1] Кварталът, където са съсредоточени офисите на модните дизайнери. — Б.пр. ↑

[2] Тихоокеански риф. — Б.пр. ↑

[3] Американски журналист и детски поет (1850 — 1895). — Б.пр. ↑

5

На следващата сутрин Тсе-Тсе я чакаше във фоайето точно в осем и половина. Беше сплела косата си на плитки и ги беше прибрала с фиби около ушите си. От раменете към глезените й падаше свободно черна кадифена пелерина. Под нея бе облечена с черна униформа и бяла престилка.

— Току-що получих ролята на прислужница в една нова пиеса — сподели тя, докато взимаше част от кутиите от ръцете на Нийв. — Реших да се упражнявам. Ако Етел е там, тя страшно си пада, когато съм облечена с театрален костюм — шведският й акцент беше превъзходен.

Настойчивото звънене не предизвика отговор в апартамента на Етел. Тсе-Тсе започна да рови в чантата си за ключа. Когато отвори вратата, отстъпи встрани и пусна Нийв пред себе си. Нийв остави с въздишка на облекчение пакетираните дрехи на дивана и се изправи.

— Има Господ — измърмори тя и в следващия миг гласът й секна.

На входа на коридора, който водеше към спалнята и банята, стоеше мускулест млад мъж. Очевидно се обличаше и държеше в ръка вратовръзка. Свежата му бяла риза не беше напълно закопчана. Бледозелените му очи, които гледаха от лице, което с друго изражение би могло да бъде и привлекателно, бяха присвити от раздразнение. Все още несресаната му коса падаше върху челото в буйни къдрици. Стреснатата реакция на Нийв при вида му моментално бе заменена от съзнанието, че разрошената му коса се дължеше на рязкото обръщане на тялото му. Иззад нея Тсе-Тсе си пое въздух.

— Кой сте вие? — попита Нийв. — И защо не отворихте вратата?

— Мисля, че имам правото пръв да задавам въпроси — тонът му беше саркастичен. — И отварям вратата, когато аз пожелая.

Тсе-Тсе се намеси.

— Вие сте племенникът на мис Лемстън — рече тя. — Виждала съм снимката ви — шведският й акцент ту се появяваше, ту изчезваше. — Вие сте Дъглас Браун.

— Знам кой съм. Имате ли нещо против да ми кажете кои сте вие! — саркастичният тон не изчезна.

Нийв усети как в нея се надига гняв.

— Аз съм Нийв Кърни — отвърна тя. — А това е Тсе-Тсе. Тя почиства апартамента на мис Лемстън. Имате ли нещо против да ми кажете къде е мис Лемстън? Поръча ми тези дрехи за петък и аз ги мъкна насам-натам от тогава до сега.

— Значи вие сте Нийв Кърни — сега усмивката му стана нагла. — Обувки номер три си отиват с бежовия костюм. Вземи чанта номер три и сложи бижутата от кутия А. За всички ли го правите?

Нийв усети как челюстта й се стегна.

— Мис Лемстън е много добра клиентка и много заета жена. Аз също съм много заета жена. Тя тук ли е и ако не — кога се връща?

Дъглас Браун вдигна рамене. Част от враждебността му изчезна.

— Нямам представа къде е леля ми. Помоли ме да дойда тук в петък следобед. Искала да ми поръча нещо.

— Петък следобед? — попита бързо Нийв.

— Да. Пристигнах тук, а нея я нямаше. Имам ключ и влязох. Тя не се прибра. Оправих си дивана и се настаних тук. Току-що останах без жилище, а не мога да си намеря друго толкова бързо.

Обяснението му не звучеше много правдоподобно. Нийв огледа стаята. На дивана, където бе сложила дрехите, имаше одеяло и възглавница, свити в ъгъла. На пода пред дивана бяха разхвърляни купища хартия. Когато бе идвала тук, възглавничките бяха така покрити с папки и списания, че беше невъзможно да видиш тапицерията. На масичката имаше струпани захванати една за друга изрезки от вестници. Тъй като апартаментът бе на нивото на улицата, на прозорците имаше решетки. Те също бяха превърнати в място за закачване на бележки. Вратата към кухнята беше отворена. Както обикновено, плотовете изглеждаха затрупани с какво ли не. По стените бяха безразборно закачени снимки на Етел, изрязани от вестници и списания. Етел получава годишната награда на Американското дружество на журналистите и писателите. Тя й беше присъдена за унищожителната статия за благотворителните хотели и прогонените наематели. Етел до Линдън и лейди Бърд Джонсън. Тя бе работила в кампанията му през 1964 година. Етел на подиума в Уолдърф с кмета вечерта, устроена в негова чест от „Кънтемпъръри уомън“.

Една мисъл осени Нийв.

— Бях тук рано вечерта в петък — каза тя. — В колко часа казахте, че сте дошъл?

— Около три. Не съм вдигал телефона. Етел мрази някой да го вдига, когато тя не е тук.

— Вярно е — подкрепи го Тсе-Тсе. За миг забрави шведския си акцент, после той отново се появи. — Да, да, вярно е.

Дъглас Браун сложи вратовръзката около врата си.

— Трябва да отивам на работа. Просто оставете дрехите на Етел, мис Кърни — обърна се към Тсе-Тсе: — И ако намерите някакъв начин да почистите този дом, също ще е добре. Аз ще прибера нещата си на едно място, в случай че Етел реши да ни удостои с присъствието си.

Сега по всичко си личеше, че той бърза да се измъкне. Обърна се и тръгна към спалнята.

— Само минутка — рече Нийв. Изчака го да спре и да погледне през рамо. — Казахте, че сте дошъл около три в петък следобед. Значи трябва да сте бил тук, когато се опитвах да оставя тези дрехи. Имате ли нещо против да ми обясните защо не искахте да отворите вратата онази вечер? Можеше да е Етел и да е забравила ключа си. Нали?

— В колко часа дойдохте?

— Около седем.

— Излязох да хапна нещо. Съжалявам — той изчезна в спалнята и затвори вратата.

Нийв и Тсе-Тсе се спогледаха. Тсе-Тсе вдигна рамене.

— По-добре да се захващам за работа — гласът й беше напевен. — Мили Боже, можеш да почистиш Стокхолм по-бързо от този апартамент с всичкия боклук наоколо — тя изостави акцента си. — Нали не мислиш, че нещо се е случило с Етел?

— Мислех си да помоля Майлс да провери рапортите за злополуки — отвърна Нийв. — Макар че трябва да призная, че любящият племенник не изглежда полудял от безпокойство. Когато излезе, ще закача нещата в гардероба на Етел.

Миг след това Дъглас Браун се появи от спалнята. Облечен в тъмносин костюм, с преметнат през ръката му шлифер и сресана вълниста коса, той беше мрачно привлекателен. Изглеждаше неприятно учуден, че Нийв още е там.

— Мислех, че сте много заета — каза й той. — Да не би да смятате да помогнете при почистването?

Устните на Нийв се свиха мрачно.

— Смятам да закача дрехите в гардероба на леля ви, така че да може да ги намери, когато й потрябват, а после възнамерявам да си тръгна — хвърли му визитната си картичка. — Ще ми се обадите, ако получите вести от нея. За разлика от вас, аз започвам да се безпокоя.

Дъглас Браун погледна визитната картичка и я мушна в джоба си.

— Не виждам защо. През двете години, откакто живея в Ню Йорк, тя ми е играла номера с изчезването поне три пъти и обикновено ми е връзвала тенекия в някой ресторант или пък тук. Започвам да си мисля, че определено й хлопа дъската.

— Възнамерявате да останете тук, докато тя се върне, така ли?

— Мисля, че това не ви влиза в работата, мис Кърни, но вероятно да.

— Имате ли визитна картичка с телефона, на който мога да ви открия през работно време? — Нийв усети как се вбесява.

— За съжаление, в „Космик ойл билдинг“ не правят визитни картички за служителите на рецепцията. Виждате ли, като скъпата си леля, и аз съм писател. За съжаление обаче, за разлика от нея, все още не съм открит от издателския свят, така че си изкарвам прехраната, като седя зад едно бюро във фоайето на „Космик“ и потвърждавам срещите на посетителите. Не е работа за духовен гигант, но и Хърман Мелвил[1] е работил като чиновник на Елис Айлънд[2], струва ми се.

— Да не се смятате за Хърман Мелвил? — Нийв не се опита да прикрие сарказма в гласа си.

— Не. Пиша друг тип книги. Последната се казва „Духовният живот на Хю Хефнер“. Досега никой редактор не е проумял закачката в нея.

И той излезе. Нийв и Тсе-Тсе се спогледаха.

— Ама че влечуго — отбеляза Тсе-Тсе. — И като си помислиш, че е единственият роднина на бедната Етел.

Нийв разрови паметта си.

— Не си спомням някога да ми го е споменавала.

— Преди две седмици, докато бях тук, тя говореше с него по телефона и бе истински разтревожена. Етел разпръсква пари из апартамента и смяташе, че известна част от тях липсва. Тя практически го обвини, че ги е откраднал.

Прашният, разхвърлян апартамент изведнъж предизвика у Нийв усещането за клаустрофобия. Искаше да се махне от тук.

— Ще прибера тези дрехи.

Ако първата нощ Дъглас Браун бе спал на дивана, очевидно след това използваше спалнята на Етел. На нощното шкафче имаше пълен с фасове пепелник. Етел не пушеше. Старинните бели мебели бяха, както и всичко останало в апартамента, скъпи, но неподдържани. На тоалетката бяха разхвърляни парфюми, загубила блясъка си сребърна четка, гребен и комплект огледала. Етел бе закачила бележки по голямото огледало със златна рамка. Върху тапицирания с розова дамаска диван бяха оставени няколко мъжки костюма, спортни якета и панталони. На пода под дивана беше пъхнат мъжки куфар.

— Дори той няма смелостта да се докосва до гардероба на Етел — отбеляза Нийв. Задната стена на доста просторната спалня бе покрита от хубав, направен по поръчка гардероб. Преди четири години, когато Етел за първи път помоли Нийв да прегледа гардероба й, тя й каза, че никак не е чудно, че не може да съчетава тоалетите си. Имаше нужда от повече пространство. След три седмици Етел я покани отново. Отведе я в спалнята и гордо й показа новата си придобивка: направения по поръчка гардероб, който й струваше десет хиляди долара. В него имаше къси секции за блузите, и дълги — за вечерните рокли. Имаше различни отделения, така че костюмите висяха наедно място, палтата — на друго, а дневните тоалети — на трето. Имаше рафтове за пуловери и чанти, за обувки, както и място за бижута с оформени като клони на дърво медни орнаменти, за да окачват колиетата и гривните. Две подобни на истински пластмасови ръце бяха вдигнати като за молитва с разперени пръсти.

Етел ги посочи:

— Не изглеждат ли така, сякаш могат да те удушат? — попита весело. — За пръстени са. Като казах на момчето от работилницата, че държа всичко в надписани кутии, той отвърна, че е по-добре да монтират ръцете. Някой ден съм щяла да съжалявам, ако не ги взема, така ми каза.

В пълен контраст с останала част от апартамента гардеробът беше изрядно подреден. Дрехите бяха внимателно окачени на атлазените закачалки. Циповете бяха вдигнати догоре. Саката бяха закопчани.

— Откакто ти започна да я обличаш, хората не спират да коментират дрехите на Етел — отбеляза Тсе-Тсе. — На нея това страшно й харесва. — Етел беше залепила на вътрешните страни на вратите списъците, които Нийв й беше дала за това кои аксесоари с кои тоалети да носи.

— Миналия месец заедно с Етел разгледахме всичко — измърмори Нийв. — Направихме място за новите дрехи — сложи тоалетите на леглото и започна да маха найлоновите им пликове. — Е, ще свърша точно онова, което бих направила и ако тя стоеше до мен. Ще прибера всичко на място и ще залепя инструкциите.

Докато сортираше и закачваше новите дрехи, тя огледа съдържанието на гардероба. Самуреното палто на Етел. Якето й от белка. Червеното кашмирено палто. Палтото от импрегниран плат. Пелерината на „рибена кост“. Бялата наметка с астраганена яка. Коженото манто с колан. После идваха костюмите. На „Дона Каран“, на „Бийнъс“, велуреният… Нийв спря. Закачалките с двата нови костюма все още бяха в ръцете й.

— Чакай малко — рече тя. Хвърли поглед на горния рафт. Знаеше, че комплектът куфари марка „Вуитън“ на Етел се състоеше от четири части с имитиращи гоблен мотиви: голям куфар за дрехи със закопчаващи се с цип джобове, голяма чанта на колелца, голям и среден куфар. Куфарът за дрехи, чантата на колелцата и единият от другите куфари липсваха.

— Добрата стара Етел — каза Нийв, докато окачваше новите дрехи в гардероба. — Тя наистина е заминала. Онзи бежов тоалет с яката от норка го няма. — Започна да преглежда рафтовете. Белият вълнен костюм, зеленият плетен, този в черно и бяло. — Е, това си е, просто си е събрала багажа и е заминала. Кълна се, че бих я удушила със собствените си ръце — отметна косата си от челото. — Виж — каза тя и посочи списъка на вратата, а после и празните места по лавиците. — Взела е всичко, за да изглежда добре. Предполагам, е решила, че времето е толкова гадно, та не й трябват леките пролетни дрехи. Е, където и да се намира, надявам се да стане поне тридесет градуса. Che noiosa spera che muore di caldo…

— Спокойно, Нийв — рече Тсе-Тсе. — Започнеш ли да плямпаш на италиански, значи побесняваш.

Нийв вдигна рамене.

— Да върви по дяволите. Ще изпратя сметката на счетоводителя й. Неговата глава поне е на мястото си. Не забравя да плаща навреме — погледна Тсе-Тсе. — Ами ти? Разчиташ ли да ти се плати днес?

Тсе-Тсе поклати глава.

— Миналия път ми плати в аванс. Всичко е наред.

В магазина Нийв разказа на Бети какво се беше случило.

Трябва да й прихванеш парите за такси и обслужването — каза Бети. — Тая жена прекалява.

По обяд, когато разговаря с Майлс, Нийв му каза какво бе станало.

— А аз се готвех да те накарам да провериш злополуките — рече.

— Слушай, ако някой влак види тази жена на пътя си, ще изскочи от релсите си, за да я избегне — отвърна Майлс.

По някаква причина обаче раздразнението на Нийв не трая дълго. Вместо това, усещането, че нещо с внезапното заминаване на Етел не беше наред, не я напускаше. То не я остави и когато в шест и половина затвори магазина и забърза за партито, което „Уимин уеър дейли“ организираше. Забеляза сред пищната, модно облечена тълпа Тони Мендел, елегантната главна редакторка на „Кънтемпъръри уомън“, и забърза към нея.

— Знаеш ли колко време ще отсъства Етел? — успя да я попита сред глъчката.

— Учудена съм, че не е тук — каза й Тони. — Обеща, че ще дойде, но нали всички познаваме Етел.

— Кога трябва да излезе статията й за модата?

— Предаде я в четвъртък сутринта. Трябваше да накарам юрисконсултите да я прегледат, за да съм сигурна, че няма да ни съдят. Накараха ни да махнем някои неща, но и така е великолепна. Чула си за големия договор, който е подписала с „Гивънс и Маркс“, нали?

— Не.

Един сервитьор им предложи сандвичи с пушена сьомга и хайвер. Нийв си взе. Тони печално поклати глава.

— Сега, като се върнаха на мода вталените дрехи, не мога да си позволя дори маслинка. — Тони носеше номер шест. — Така или иначе статията се занимава с модните хитове през последните петдесет години и с дизайнерите, които стоят зад тях. Да си го кажем направо, по тази тема се е писало много, но нали познаваш Етел. Тя прави всичко да звучи клюкарски и забавно. А преди две седмици изведнъж стана много тайнствена. Разбрах, че на следващия ден се втурнала в кабинета на Джек Кемпбъл и го придумала да сключат договор за книга за модата с шестцифрен аванс. Вероятно се е скрила някъде и я пише.

— Скъпа, изглеждаш божествено! — гласът дойде някъде иззад Нийв.

Усмивката на Тони разкри всичките й безупречно изработени зъби.

— Кармен, оставих ти поне дузина съобщения. Къде се криеше?

Нийв започна да се отдръпва, но Тони я спря.

— Нийв, Джек Кемпбъл току-що дойде. Онзи висок мъж със сивия костюм. Може би знае къде можеш да намериш Етел.

Докато Нийв си пробиваше път през стаята, Джек Кемпбъл вече беше заобиколен от цяла тълпа. Тя зачака, слушайки поздравленията, които му отправяха. От дочутото от разговора тя разбра, че той току-що бе станал президент и издател на „Гивънс и Маркс“, че си беше купил апартамент на Източна петдесет и втора улица и че е сигурен, че животът в Ню Йорк страхотно му харесва.

Предположи, че е в края на тридесетте си години, млад за тази работа. Косата му беше тъмнокестенява и късо подстригана. Стори й се, че ако бе по-дълга, щеше да е доста къдрава. Тялото му бе източено и стегнато като на човек, който тича. Лицето му беше тясно, а очите му бяха също толкова тъмнокафяви като косата му. Усмивката му изглеждаше искрена. От нея в ъгълчетата на очите му се образуваха леки бръчици. Харесваше й начинът, по който наклони напред глава, за да чуе възрастния редактор, който му говореше нещо, а после се обърна към някой друг, без това да изглежда рязко.

Истинско изкуство, помисли си Нийв, нещо, което е втора природа на политиците, но не на много от бизнесмените.

Можеше да продължава да го наблюдава, без да бъде забелязана. Какво в Джек Кемпбъл й се струваше познато? Имаше нещо. Беше го срещала преди. Но къде?

Мина един келнер и тя прие втора чаша вино. Втора и последна, но поне като отпиваше от нея, изглеждаше заета.

— Това е Нийв, нали?

В мига, в който му беше обърнала гръб, Джек Кемпбъл се беше насочил към нея. Представи й се.

— Чикаго, преди шест години. Вие се връщахте от ски, а аз пътувах по работа. Заговорихме се пет минути преди самолетът да се приземи. Бяхте много развълнувана от това, че ще откривате магазин за дрехи. Провървя ли ви?

— Чудесно — Нийв смътно си спомняше разговора им. Бе изхвърчала от самолета, за да хване друг полет. Бизнес. Това беше. — А вие не започвахте ли работа при нов издател?

— Очевидно стъпката е била правилна.

— Джек, има някои хора, с които искам да се запознаеш. — Главният редактор на „W“ го дърпаше за ръкава.

— Не искам да ви задържам — бързо каза Нийв. — Но само един въпрос. Разбрах, че Етел Лемстън пише книга за вас. Знаете ли къде мога да я открия?

— Имам домашния й номер. — Той ще ви свърши ли работа?

— Благодаря, но и аз го имам Нийв бързо вдигна ръка, сякаш самообвинявайки се. — Не бива да ви задържам.

Тя се обърна и мина през тълпата, като изведнъж се почувства изморена от глъчката и си даде сметка, че денят бе тежък.

Пред „Сейнт Реджис“ както винаги много хора чакаха за такси. Нийв вдигна рамене, отиде до Пето авеню и тръгна към центъра. Вечерта беше доста приятна. Може би щеше да мине за по-напряко през парка. Разходката до вкъщи щеше да прочисти главата й. Но на „Сентръл парк-сауд“ точно пред нея се появи такси. Тя се поколеба, после хвана дръжката на вратата и, влезе вътре. Изведнъж идеята да върви още една миля на високи токчета й се стори съвсем непривлекателна.

Тя не видя ядосаното изражение на лицето на Дени. Беше чакал търпеливо пред „Сейнт Реджис“ и я беше последвал до Пето авеню. Когато се насочи към парка, той си помисли, че това бе неговият шанс.

В два през нощта Нийв се събуди от дълбокия си сън. Беше сънувала. Стоеше пред гардероба на Етел и правеше списък.

Списък.

— Надявам се да се стопи от жега, където и да се намира.

Това беше. Палтата. Самуреното. Якето. Пелерината. Импрегнираното. Наметката. Кашмиреното. Всички бяха там.

Етел беше предала статията си в четвъртък. Никой не я беше виждал в петък. И двата дни бяха ветровити и ужасно студени. В петък имаше снежна буря. Но всички зимни палта на Етел си бяха на мястото, в гардероба й…

Ники Сепети потрепери в плетената жилетка, която жена му му беше изплела в годината, когато влезе в затвора. Тя все още му ставаше в раменете, но сега висеше свободно на корема му. В затвора бе отслабнал с тридесет фунта[3].

От дома му до крайбрежната улица имаше само една пресечка. Поклати нетърпеливо глава, докато жена му му натякваше: „Сложи си шал, Ники, забравил си колко силен е океанският вятър“, отвори външната врата и излезе. В ноздрите му проникна соленият повей на вятъра и той го пое с наслада. Когато бе дете и живееше в Бруклин, майка му често го водеше с автобус да поплува на Рокъуей бийч. Преди тридесет години бе купил къщата в Бел Харбър като лятна вила за Мари и децата. След като го бяха осъдили, тя се беше преместила тук за постоянно.

Седемнадесет години, които свършиха миналия петък! Първата глътка въздух на свобода му причини остри болки в гърдите.

— Избягвай студа — беше го предупредил докторът.

Мари беше приготвила тържествена вечеря и беше сложила надпис „Добре дошъл у дома, Ники“. Той обаче беше толкова скапан, че по средата на вечерята си беше легнал. Децата се бяха обадили по телефона — Ник Младши и Теса.

— Тате, обичаме те — казаха му.

Не им позволи да го посещават в затвора. Теса тъкмо беше постъпила в колеж, когато го арестуваха: Сега тя беше на тридесет и пет, имаше две деца и живееше в Аризона. Съпругът й я наричаше Тереза. Ник Младши бе променил името си на Дамяно. Това беше моминското име на Мари. Николас Дамяно. Заклет счетоводител, който живееше в Кънектикът.

— Не идвайте сега — беше ги предупредил Ники. — Изчакайте, докато от пресата престанат да висят наоколо.

През целия уикенд с Мари стояха в къщата — Двама мълчаливи непознати, а телевизионните камери го чакаха да излезе.

Но тази сутрин си бяха тръгнали. Остаряла новина. Това беше той. Болен бивш престъпник. Ники пое соления въздух и усети как изпълни дробовете му.

Един плешив тип, облечен в шантав анцуг, който тичаше срещу него, спря.

— Радвам се да ви видя, мистър Сепети. Страхотно изглеждате.

Ники се намръщи. Не искаше да слуша такива глупости. Знаеше как изглежда. След като се беше изкъпал само преди час, се беше разгледал изцяло и подробно в огледалото на вратата на банята. На темето му косата бе напълно окапала, но отстрани все още беше гъста. Когато влизаше в затвора, тя бе черна, тук-там посребрена: сол и пипер, казваше му бръснарят. Сега онова, което беше останало от нея, бе избеляло сиво или мръснобяло, каквото избереш. Останалата част от самоизучаването с нищо не го беше ободрила. Изпъкнали очи, които винаги го бяха дразнили, дори и когато бе хубав и млад. Сега приличаха на направени от мрамор. Стар белег на бузата му, който сякаш пламтеше на фона на бледата му кожа. Загубата на килограми не го беше направила стегнат. Изглеждаше отпуснат като възглавница, останала без половината пух. Мъж, наближаващ шестдесетте. Беше на четиридесет и две, когато влезе в затвора.

— Да, страхотно изглеждам — отвърна той. — Благодаря. — Знаеше, че мъжът, който препречваше пътя му и му се усмихваше нервно, разкривайки едрите си зъби, живееше две или три къщи по-нагоре, но не можеше да си спомни името му.

Сигурно звучеше раздразнително. Човекът изглеждаше притеснен.

— Както и да е. Радвам се, че се върнахте — сега усмивката му беше пресилена. — Страхотен ден, нали? Доста е студено, но пролетта се усеща.

„Ако ми трябва съобщение за времето, ще включа радиото“, помисли си Ники, после вдигна ръка за поздрав.

— Да, да — измърмори той и забърза нататък, докато не стигна крайбрежната улица.

От вятъра океанът бе покрит с пяна. Ники се облегна на предпазния парапет, спомняйки си как бе обичал като дете да се отпуска върху вълните. Майка му все му натякваше: „Не влизай толкова навътре. Ще потънеш. Ще видиш“.

Завъртя се неспокойно и продължи нататък към Деветдесет и осма улица. Щеше да върви, докато не видеше влакчето в увеселителния парк, и после щеше да се върне. Момчетата щяха да дойдат да го вземат. Първо щяха да отидат в клуба, а после на тържествен обяд на Мълбъри стрийт. Знак на уважение към него, но той не се самозалъгваше. Седемнадесет години бяха прекалено много време, за да отсъстваш. Бяха се забъркали с неща, които той никога не би им позволил да докоснат. Беше се разчуло, че е болен. Щяха да продължат да правят онова, което бяха започнали през изминалите години. Да го избутват. Независимо дали искаше да го приеме, или не.

Джоуи бе осъден заедно с него. За същото време. Но Джоуи излезе след шест години. Сега той ръководеше Майлс Кърни. Можеше да благодари на Кърни за тези допълнителни единадесет години.

Ники наклони глава срещу вятъра, все още опитвайки се да свикне с двата горчиви хапа. Децата му можеха да твърдят, че го обичат, но се притесняваха от него. Когато Мари беше отишла да ги види, тя беше казала на приятелите им, че е вдовица.

Теса. Господи, тя беше луда по него, когато беше малко момиченце. Може би беше сгрешил, като не й разреши да го посещава през всичките тези години. Мари ходеше редовно да я вижда. Там, както и в Кънектикът, Мари се представяше като мисис Дамяно. Той искаше да види децата на Теса. Но съпругът й смяташе, че трябва да почака.

Мари. Ники усещаше у нея негодуванието за всичките тези години на чакане. Дори по-лошо от негодувание. Тя се опита да изглежда радостна, че го вижда, но очите й бяха студени и далечни. Можеше да прочете мислите й: „Ники, заради онова, което направи, дори сред приятелите си сме аутсайдери“.

Мари беше само на петдесет и четири, а изглеждаше с десет години по-възрастна. Работеше в отдел „Кадри“ на болницата. Не й се налагаше, но когато прие работата, му каза: „Не мога просто да си седя вкъщи и да гледам четирите стени.“

Мари. Ник Младши, не, Николас. Теса, не, Тереза. Дали щяха истински да съжаляват, ако бе получил инфаркт в затвора? Може би, ако беше излязъл след шест години като Джоуи, нямаше да е прекалено късно. Прекалено късно за всичко. Допълнителните години, които бе останал в затвора заради Майлс Кърни. И щеше все още да е там, ако можеха да намерят начин да го задържат зад решетките.

Ники бе отминал Деветдесет и осма улица, преди да осъзнае, че не е видял тромавото съоръжение на старото увеселително влакче, после с изненада забеляза, че е изпотрошено. Обърна се и започна да се отдалечава с мушнати в джобовете премръзнали ръце и свити срещу вятъра рамене. Усещаше горчивината в устата си и тя изтласка свежия солен вкус на море в устните му…

Когато се прибра, колата го чакаше. Зад волана седеше Луи. Луи, единственият човек, на когото знаеше, че може да се опре. Луи, който не забравяше услугите.

— Веднага, щом се приготвите, дон Сепети — рече Луи. — Хубаво е да ви го кажа отново. — Луи наистина го мислеше.

Ники забеляза признаци на мрачно примирение в очите на Мари, когато влезе в къщата и смени пуловера си със сако. Спомни си за времето в гимназията, когато му се беше налагало да прави преразказ на къс разказ. Той бе избрал разказа за един мъж, който изчезва, а жена му си мисли, че е мъртъв, и „удобно устройва живота си като вдовица“. Мари удобно бе устроила живота си без него.

Погледна истината в очите. Тя не го искаше. Децата му щяха да изпитат облекчение, ако изчезнеше, подобно на Джими Хофа. А още повече щеше да им хареса една хубава, чиста, естествена смърт, такава, която да не е нужно да обясняват пред децата си по-късно. Само да знаеха колко близко бяха до това желанието им да се осъществи.

— Искаш ли вечеря, като се прибереш? — попита Мари. — Искам да кажа, че днес смяната ми е от обяд до девет. Да направя ли нещо и да го оставя в хладилника?

— Недей.

Остана мълчалив, докато пътуваха по „Форт Хамилтън паркуей“, през тунела Бруклин-Батъри, в долната част на Манхатън. В клуба нищо не се беше променило. Отвън видът му бе порутен. Вътре столовете бяха подредени около масата за карти, готови за следващата игра; голяма, загубила блясък машина за еспресо; телефонен апарат, за който всички знаеха, че се подслушва.

Единствената разлика беше в отношението на фамилията. О, разбира се, скупчиха се около него, отдадоха му уважението си, усмихваха се с престорени приветливи усмивки. Но той знаеше.

Зарадва се, когато стана време да отиват на Малбъри стрийт. Поне Марио, собственикът на ресторанта, изглеждаше доволен да го види. Частната трапезария бе готова за тях. Макароните и предястията бяха любимите му от годините преди затвора. Ники усети как започва да се отпуска и как част от старата мощ се завръща в тялото му. Изчака, докато сервираха десерта — каноли и силно черно еспресо. Едва тогава започна да мести погледа си от лице на лице и да оглежда десетимата мъже, които седяха в две еднакви редици като оловни войници. Кимна одобрително на тези от дясната си страна, после — на онези от лявата. Две от лицата бяха нови за него. Одобри единия. Другия му представиха като „Кармен Мачадо“.

Ники го огледа внимателно. На около тридесет години, гъста тъмна коса и вежди, сплескан нос, мършав, но здрав. Беше при тях от около три-четири години. Казаха, че бил в пандиза за автокражба, когато Алфи се запознал с него. Ники инстинктивно изпита недоверие. Щеше да разпита Джоуи колко знаят в действителност за този мъж.

Очите му спряха върху Джоуи. Джоуи, който бе излязъл след шест години и бе поел командването, докато той, Ники, бе зад решетките. Кръглото лице на Джоуи се изкриви в нещо, което минаваше за усмивка. Приличаше на котка, която поглъща канарчета.

Ники усети как гърдите му пламват. Изведнъж вечерята се разбунтува в стомаха му.

— Окей, казвай — заповяда на Джоуи. — Какво си намислил?

Джоуи продължи да се усмихва.

— Приеми уважението ми. Имам страхотна новина за теб. Всички знаем какво изпитваш към онова копеле Кърни. Чакай само да чуеш това. Има поръчка да бъде убита дъщеря му. И не сме я дали ние. Стюбър ще я премахне. Все едно, че ти прави подарък.

Ники подскочи и тресна с юмрук по масата. Обзет от лют гняв, удари като с чук по тежката дъбова маса.

— Тъпи копелета такива! — извика той. — Вие, смрадливи, тъпи копелета! Отменете я! — мерна за миг Кармен Мачадо и изведнъж разбра, че гледа в очите на ченге. — Отменете я. Казвам ви да я отмените, разбрахте ли?

По лицето на Джоуи първо се изписа страх, после — загриженост, и накрая — съжаление.

— Ники, не може да не знаеш, че това е невъзможно. Никой не може да отмени такава поръчка. Прекалено късно е.

Петнадесет минути след това Ники пътуваше към дома си в Бел Харбър. Зад волана до него мълчаливо седеше Луи. Гърдите на Ники пламтяха от болка. Нитроглицеринът под езика му беше безполезен. Когато убиеха дъщерята на Кърни, ченгетата нямаше да спрат, докато не му го лепнеха, и Джоуи го знаеше.

С ужас осъзна, че бе постъпил като глупак, като предупреди Джоуи за Мачадо.

— Няма начин този тип да е работил във Флорида за фамилията на Палино — беше казал на Джоуи. — Прекалено глупав си, за да го провериш, нали? Ти, тъпо копеле, всеки път, щом си отвориш устата, си изпяваш песента пред ченге.

Във вторник сутринта Сиймъс Лемстън се събуди след четиричасов, разкъсван от кошмари сън. Беше затворил заведението в два и половина, бе почел малко вестник и тихо се беше промъкнал в леглото, опитвайки се да не събуди Рут.

Когато момичетата бяха малки, той можеше да спи до по-късно, да отива в бара по пладне, да си идва вкъщи по-рано, за да вечеря със семейството си, и после да се върне в бара до затварянето му. Но през последните години, когато бизнесът започна да замира все повече и повече, а наемът се удвои и после отново се удвои, бе оставил барманите и сервитьорите да намалят разнообразието на предлаганата храна, така че сега вече в менюто имаше само сандвичи. Той сам пазаруваше, отиваше в заведението към осем или осем и половина и стоеше, докато не затвореха, като се отделяше само за един бърз обяд. И въпреки всичко не успяваше да си отдъхне от грижите.

В сънищата му го преследваше лицето на Етел. Начинът, по който очите й се изцъкляха, когато беше сърдита. Саркастичната усмивка, която бе предизвикал на лицето й.

Когато пристигна в апартамента й в четвъртък следобед, извади снимка на момичетата.

— Етел — замоли, — погледни ги. Те имат нужда от парите, които ти плащам. Освободи ме от това задължение.

Тя взе снимката и я разгледа внимателно.

— Би трябвало да са мои — рече, докато му я подаваше обратно.

Сега стомахът му се сви от страх. Плащането на издръжката трябваше да стане на пети. Утре. Щеше ли да се осмели да не напише чека?

Беше седем и половина. Рут вече беше станала. Чуваше плискането на душа. Надигна се от леглото и отиде в стаята, която бе едновременно кабинет и офис. Вече беше ослепително светло от лъчите на сутрешното слънце. Седна върху бюрото с извития сгъваем капак, което беше в семейството му от три поколения насам. Рут го ненавиждаше. Тя искаше да замени старите тежки мебели с модерни в светли, въздушни цветове.

— През всичките тези години не съм купила нищо повече от нов стол — обичаше да му напомня тя. — Остави на Етел хубавите мебели, когато се разделихте, а аз трябва да живея с боклуците на майка ти. Единствените нови мебели, които съм имала, са люлките и леглата на момичетата, и то не точно такива, каквито исках.

Сиймъс отложи агонията на решението за, чека на Етел, заемайки се с написването на някои други. За газта и електричеството, за наема и телефона. Бяха се отказали от кабелната телевизия преди шест месеца. Така спестяваха по двадесет и два долара на месец.

Чу от кухнята как Рут слага кафеварката на котлона. След няколко минути тя влезе в кабинета, носейки на малък поднос портокалов сок и чаша димящо горещо кафе. Усмихваше се и за миг му напомни за спокойната хубава жена, за която се беше оженил три месеца след развода си. Рут не си падаше по жестовете на привързаност, но когато сложи подноса на бюрото, се наведе и го целуна по темето.

— Като те гледам да пишеш чековете за месечните плащания, наистина го осъзнавам — рече тя. — Повече никакви пари за Етел. О, Господи, Сиймъс, накрая ще можем да си поемем въздух. Хайде довечера да празнуваме. Намери някой да те замести. Не сме излизали да вечеряме навън от месеци.

Сиймъс усети как мускулите на стомаха му се свиват. От силната миризма на кафе изведнъж му се догади.

— Скъпа, само се надявам да не си промени решението — запъна се той. — Искам да кажа, че нямам нищо черно на бяло. Не мислиш ли, че би трябвало просто да й изпратя чека, както обикновено, и да чакам да ми го върне? Наистина смятам, че така би било най-добре. Защото тогава ще имаме нещо законно, искам да кажа — доказателство, че е казала да спра плащанията.

Гласът му секна, когато силна плесница опари лявата му буза. Вдигна поглед и се смръщи при вида на убийствения гняв, изписан на лицето на Рут. Бе видял същото изражение на друго лице само преди няколко дни.

После по бузите на Рут избиха яркочервени петна и от очите й рукнаха измъчени сълзи.

— Сиймъс, съжалявам. Просто не издържах — гласът й изчезна. Тя прехапа устни и изправи раменете си. — Но никакви чекове повече. Остави я само да се опита да не удържи на думата си. По-скоро ще я убия със собствените си ръце, отколкото да те оставя да й платиш и цент повече.

[1] Американски писател (1819 — 1891), автор на „Моби Дик“. — Б.пр. ↑

[2] Остров в залива на Ню Йорк, на около миля от Манхатън. — Б.пр. ↑

[3] 1 фунт= 0,4536 кг. — Б.пр. ↑

6

В сряда сутринта Нийв каза на Майлс за тревогата си относно Етел. Мажейки намръщено сирене върху препеченото хлебче, тя изказа мислите, които я бяха държали будна половината нощ.

— Етел е достатъчно лекомислена, за да отлети без новите си дрехи, но в петък е имала среща с племенника си.

— Или поне така твърди той — намеси се Майлс.

— Точно така. Знам със сигурност, че в четвъртък е предала статия, която е пишела. В четвъртък беше леденостудено, а късно вечерта започна да вали сняг. Петък беше като посред зима.

— Превръщаш се в синоптик — отбеляза Майлс.

— Хайде, Майлс. Мисля, че може би нещо не е наред. Всичките топли палта на Етел бяха в гардероба.

— Нийв, тази жена ще живее вечно. Сякаш виждам как Бог и Дяволът си казват един на друг: „Вземи я, тя е твоя“. — Майлс се усмихна, доволен от шегата си.

Нийв му направи физиономия, ядосана, чене приема тревогата й сериозно, но благодарна за шеговития тон. Кухненският прозорец бе леко открехнат и от него влизаше соленият бриз откъм Хъдзън, който успяваше някак си да замаскира неминуемите отработени газове на хилядите коли, пътуващи по „Хенри Хъдзън паркуей“. Снегът се топеше също толкова бързо, колкото се беше и появил. Пролетта се усещаше във въздуха и може би този факт бе повдигнал духа на Майлс. Или пък имаше нещо друго?

Нийв стана, отиде до печката, взе кафеварката и отново напълни чашите им.

— Днес си в много по-добро настроение — отбеляза тя. — Това означава ли, че си спрял да се безпокоиш заради Ники Сепети?

— Да кажем просто, че съм говорил с Хърб и съм доволен от факта, че Ники няма да може дори да си отвори устата, без един от нашите хора да надникне в нея.

— Разбирам — Нийв знаеше, че не бива да разпитва Майлс повече за това. — Е, да се надяваме тогава, че ще престанеш да се притесняваш за мен. — Тя погледна часовника си. — Трябва да тръгвам. — На вратата се поколеба. — Майлс, познавам гардероба на Етел като петте си пръста. Изчезнала е в четвъртък или в петък в леденостудено време без палто. Как би обяснил това?

Майлс бе започнал да чете „Таймс“. Сега го остави със спокойно изражение.

— Хайде да играем на „представи си“ — предложи той. — Да си представим, че Етел може да е видяла някакво палто на витрината на нечий чужд магазин и е решила, че то е точно каквото й трябва.

Играта на „представи си“ бе започнала, когато Нийв беше на четири години и си беше взела забранената кутия кока-кола. Бе вдигнала поглед иззад отворената врата на хладилника, където допиваше с благоговение последната капка, и бе видяла Майлс да я гледа сурово.

— Имам една хубава идея, татко — бе казала забързано. — Хайде да играем на „представи си“. Да си представим, че кока-колата е била ябълков сок.

Изведнъж Нийв се почувства глупаво.

— Нали затова ти си ченгето, а аз ръководя магазин за дрехи — каза тя.

Но докато се къпеше и си обличаше какаово кафяво кашмирено сако с тесни ръкави и обърнати нагоре маншети и мека черна, дълга до средата на прасеца пола, тя откри грешка в разсъжденията на Майлс. Отдавна кока-колата не беше ябълков сок, а в момента тя би заложила всичко, че Етел не си беше купила палто от някой друг.

В сряда сутринта Дъглас Браун се събуди рано и започна да разширява господството си над апартамента на Етел. Миналата вечер, когато се върна от работа, бе приятно изненадан, заварвайки апартамента идеално чист и достатъчно подреден, като се имаха предвид огромните купища хартия на Етел. Никое друго човешко същество не би могло да направи повече. Във фризера намери замразена храна, избра си лазаня и отпиваше от студената бира, докато тя се загряваше. Телевизорът на Етел беше от новите, масивни, четиридесет и пет инчови апарати и той занесе в дневната подноса, за да се храни, докато гледа.

Сега огледа спалнята от удобното й, голямо, застлано с копринени чаршафи легло. Куфарът му беше все още на дивана, а костюмите му висяха на закачалки. По дяволите. Не би било много умно да започне да използва този неин скъп гардероб, но нямаше причини да не заеме другия.

Предишният гардероб очевидно се използваше за прибиране на всякакви боклуци, така че той успя някак си да посмести фотоалбумите и купчините списания и каталози, за да може да използва отделенията за дрехи за костюмите си.

Докато кафето завираше, той се изкъпа, оценявайки блестящо белите плочки и факта, че множеството парфюми и лосиони на Етел сега бяха добре подредени на стъклената поличка вдясно от вратата. Дори хавлиите в шкафчето за бельо бяха внимателно сгънати. Тази мисъл го накара да се смръщи. Парите. Дали тази шведка, която почистваше на Етел, беше намерила парите?

Тази мисъл накара Дъг да изскочи изпод душа, да изтрие настървено слабото си тяло, да се обвие с една хавлия и да се втурне в дневната. Бе оставил една стодоларова банкнота под килима близо до стола. Тя все още беше там. Значи шведката или беше честна, или не я беше забелязала.

Етел беше толкова откачена, помисли си той. Всеки месец, когато чекът от бившия й съпруг дойдеше, тя го осребряваше в стодоларови банкноти.

— Моите пари за лудории — казваше на Дъг. Тези пари харчеше, когато го водеше на вечеря в скъпи ресторанти. — Те ядат боб, а ние се наслаждаваме на хайвер — отбелязваше. — Понякога ги изхарчвам всичките за месец. Понякога остават. От време на време се оглеждам и изпращам остатъка на счетоводителя ми за сметките за дрехи. Ресторанти и дрехи. За това плаща онзи тъп червей през всичките тези години.

Дъг се беше смял заедно с нея, докато се чукаха за здравето на червея Сиймъс. Но онази вечер той беше осъзнал, че Етел няма представа колко точно пари е скрила из апартамента и никога няма да забележи липсата на стотачка-две на месец. Така че той си взимаше от тях през последните две години. Два пъти почти го беше заподозряла, но в мига, в който му кажеше нещо, той се правеше на засегнат и тя веднага оттегляше думите си.

— Ако просто си записваш, когато харчиш тези пари, ще разбереш къде отиват — беше й извикал.

— Съжалявам, Дъг — извини се Етел. — Нали ме познаваш. Някоя муха ми влиза в главата и си отварям голямата уста.

Изгони от мислите си последния им разговор, когато тя поиска той да й свърши някаква работа в петък и му каза да не очаква възнаграждение.

— Последвах съвета ти — рече тя, — и си записвам какво харча.

Той се беше втурнал насам, сигурен в способността си да я умилостиви със сладки приказки, знаейки, че ако го изостави, няма да има на кого да заповядва…

Когато кафето стана готово, Дъг си сипа чаша, върна се в спалнята и се облече. Докато завързваше вратовръзката си, се огледа критично в огледалото. Изглеждаше добре. Посещенията при козметик, където плащаше с парите, които задигаше от Етел, бяха изчистили кожата му. Също така си беше намерил и приличен фризьор. Двата костюма, които си беше купил наскоро, му седяха така, както трябва. Новото момиче, което работеше на рецепцията в „Космик“, го гледаше с възхищение. Беше й дал да разбере, че се занимава с тази загубена работа, защото пише пиеса. Тя знаеше името на Етел.

— И ти също си писател — беше изрекла с възхищение. Нямаше нищо против да доведе Линда тук. Но трябваше да бъде предпазлив, поне за известно време…

Докато пиеше втората чаша кафе, Дъг методично разгледа документите по бюрото на Етел. Имаше една папка с твърди корици, на която пишеше „Важно“. Докато я прелистваше, лицето му пребледня. Тази дърта вятърна мелница имаше ценни книжа! Имаше и имот във Флорида! Имаше и застраховка за един милион!

В последното отделение на папката имаше копие на завещанието й. Не можа да повярва на очите си, когато го прочете.

Всичко. Всеки цент, който тя притежаваше, бе завещан на него. А тя имаше много.

Щеше да закъснее за работа, но нямаше значение. Дъг върна дрехите си отново върху дивана, оправи внимателно леглото, изхвърли пепелника, сгъна един юрган, възглавница и чаршафи на дивана, уж че е спал там, и написа бележка:

„Скъпа лельо Етел. Предполагам, че си заминала на едно от неочакваните си пътувания. Знам, че няма да имаш нищо против да обитавам дивана, докато новият ми апартамент не стане готов. Надявам се, че си се забавлявала добре.

Твой любящ племенник: Дъг“

Това урежда естеството на връзката ни, помисли си той, докато поздравяваше снимката на Етел на стената до външната врата на апартамента.

В три часа в сряда следобед Нийв остави съобщение на телефонния секретар на Тсе-Тсе. След час Тсе-Тсе й се обади.

— Нийв, току-що имахме генерална репетиция. Мисля, че пиесата е страхотна — каза възторжено тя. — Аз само поднасям пуйката и казвам „Да“, но човек никога не знае. Джоузеф Пап може да е сред публиката.

— Така или иначе ще си звезда — каза Нийв и наистина го мислеше. — Не мога да дочакам момента, когато ще се фукам: „Познавах я, когато…“. Тсе-Тсе, трябва отново да отида в апартамента на Етел. Ключът още ли е у теб?

— Никой ли няма вести от нея? — веселостта изчезна от гласа на Тсе-Тсе. — Нийв, в тази работа има нещо зловещо. Този неин откачен племенник. Спи в леглото й и пуши в стаята й. Или не очаква тя да се върне, или не му пука дали няма да му издърпа ухото.

Нийв стана. Изведнъж се почувства заклещена зад бюрото си, а разхвърляните из кабинета й мостри на рокли, чанти, бижута и обувки й се сториха страшно маловажни. Беше се преоблякла в костюм от две части на един от новите си дизайнери — бледосив, вълнен, със сребрист колан, който падаше върху ханша й. Подобната на лале пола едва докосваше коленете й. Около врата й беше завързан копринен шал в сиво, сребристо и прасковено. Две клиентки си бяха поръчали тоалета, като я видяха облечена с него на търговския етаж.

— Тсе-Тсе, дали ще ти е възможно да отидем отново в апартамента на Етел утре сутринта? — попита тя. — Ако е там, добре. Кажи й, че си се безпокоила за нея. Ако племенникът й е наоколо, би ли могла да му кажеш, че Етел е поискала да й свършиш още някаква работа, да почистиш кухненските шкафчета, или каквото и да е?

— Разбира се — съгласи се Тсе-Тсе. — С удоволствие. Все пак имаш работа с Бродуей, не забравяй. Без заплата, само за престиж. Но трябва да ти кажа, че Етел не се безпокои за състоянието на кухненските си шкафчета.

— Ако тя се появи и не пожелае да ти плати, аз ще го направя — каза Нийв. — Искам да дойда с теб. Знам, че на бюрото й има тефтерче, в което си записва уговорените срещи. Просто ми се ще да добия представа какви планове е имала, преди да изчезне.

Разбраха се да се срещнат в осем и половина на следващата сутрин във фоайето. В края на работния ден Нийв завъртя ключа на вратата на магазина откъм Медисън авеню. Върна се в кабинета си, за да може да поработи на спокойствие. В седем позвъни в рецепцията на Кардинала на Медисън авеню и я свързаха с епископ Девин Стентън.

— Получих съобщението ти — каза й той. — С удоволствие ще дойда утре на вечеря, Нийв. Сал ще идва ли? Добре. Тримата мускетари от Бронкс не се събират много често напоследък. Не съм виждал Сал от Коледа. Случайно отново да се е оженил?

Точно преди да му каже довиждане, епископът напомни на Нийв, че любимото му ястие е макарони „ал песто“.

— Единственият човек, който ги правеше по-добре от теб, беше майка ти, мир на праха й — каза нежно той.

Обикновено Девин Стентън не споменаваше Рената по телефона. Изведнъж Нийв бе обхваната от подозрението, че са си приказвали с Майлс за освобождаването на Ники Сепети от затвора. Той затвори, преди да успее да го притисне по този въпрос. Ще си получиш твоите „ал песто“, чичо Дев, помисли си тя — но също така ще ти писнат и ушите. Не мога да оставя Майлс да бди като орлица над мен през останалата част от живота ми.

Точно преди да си тръгне, позвъни в апартамента на Сал. Както обикновено, той беше в блестящо настроение.

— Разбира се, че не съм забравил за утре вечер. Какво ще сервираш? Аз ще донеса виното. Баща ти само си въобразява, че разбира от вино.

Смеейки се заедно с него, Нийв остави слушалката, загаси лампите и излезе навън. Капризното априлско време отново бе захладняло, но въпреки това тя почувства непреодолима нужда от една дълга разходка. За да угоди на Майлс, не беше тичала цяла седмица и тялото й се бе схванало.

Тръгна бързо от Медисън към Пето авеню и реши да прекоси парка при Седемдесет и девета улица. Винаги се опитваше да избягва местността около музея, където бе намерено тялото на Рената.

Медисън авеню все още гъмжеше от коли и пешеходци. На Пето авеню покрай нея прелетяваха таксита, лимузини и блестящи автомобили, но в западната част на улицата, която минаваше покрай парка, имаше малко хора. Нийв тръсна глава, когато приближи до Седемдесет и девета улица, и реши, че няма да си позволи да се разколебае.

Тъкмо свиваше към парка, когато една патрулна кола спря до нея.

— Мис Кърни — усмихнат сержант смъкна прозореца. — Как е комисарят?

Тя го позна. По едно време бе шофьор на Майлс. Приближи се да побъбри с него.

На две крачки зад нея Дени рязко спря. Беше облечен с дълго, невзрачно палто, с вдигната нагоре яка и плетена островърха шапка. Лицето му беше почти скрито. Въпреки това обаче усещаше очите на ченгето да се впиват в него иззад прозореца на патрулната кола. Ченгетата добре помнеха лица и можеха да те разпознаят, дори когато само бяха мярнали профила ти. Дени го знаеше. Сега продължи да върви, правейки се, че не забелязва нито Нийв, нито ченгето, но все още усещаше очите да го следят. Точно пред него имаше автобусна спирка. Когато един автобус спря, той се присъедини към тълпата от чакащи и се качи в него. Плати билета си и усети как челото му се изпотява. Още секунда и онова ченге можеше да го познае.

Дени седна мрачно. Тази работа струваше повече, отколкото му плащаха. Когато Нийв Кърни бъде премахната, четиридесет хиляди нюйоркски ченгета щяха да се впуснат на лов за хора.

Докато влизаше в парка, Нийв се зачуди дали беше само съвпадение това, че сержант Колинс я беше срещнал. Или пък, продължи да мисли тя, докато вървеше бързо по пътеката, Майлс е накарал най-добрия нюйоркски полицай да играе ролята на мой ангел-хранител?

Имаше много тичащи, няколко колоездачи, пешеходци и трагичен брой бездомни, легнали под вестници или опърпани одеяла. Можеха да си умрат там и никой нямаше да забележи, помисли си Нийв, докато меките й италиански ботуши се движеха безшумно по пътеката. За свое раздразнение забеляза, че хвърля поглед през рамо. Когато порасна, отиде в библиотеката да види снимките на тялото на майка си във вестниците. Сега, докато все повече ускоряваше стъпка, изпита зловещото чувство, че отново ги вижда. Само че този път нейното лице, а не това на Рената, заемаше първата страница на „Дейли нюз“ над надписа „Убита“.

Кити Конуей се беше включила в курса по езда в Морисън Стейт парк по една-единствена причина. Трябваше да запълва времето си. Тя беше хубава жена на петдесет и осем години с ягодово руса коса и сиви очи, които се подчертаваха от ситните бръчици около тях. Някога тези очи сякаш непрестанно танцуваха дяволито и весело. Когато навърши петдесет, Кити запротестира пред Майкъл: „Как стана така, че все още се чувствам на двадесет и две?“

— Защото си на двадесет и две.

Майкъл беше починал преди почти три години. Докато се мяташе весело върху кафявата кобила, Кити си помисли за всички дейности, в които се беше включила през това време. Сега имаше диплома за агент по недвижими имоти и беше много добра продавачка. Беше обновила къщата в Риджууд, Ню Джърси, която с Майкъл бяха купили само година преди да го загуби. Беше активен член на Дружеството за ограмотяване и веднъж седмично работеше на доброволни начала в музея. Беше предприела две пътувания до Япония, където единственият й син, Майк Младши, офицер от армията, служеше, и беше страшно доволна да прекара времето си с внучката си, наполовина японка. Също така отново бе започнала да взима уроци по пиано, но без ентусиазъм. Два пъти месечно откарваше инвалиди на прием при лекарите им, а последното, с което се беше заела, бе ездата. Но независимо какво правеше и с колко приятели се срещаше, непрекъснато я преследваше усещането за самота. Дори сега, докато игриво потегляше с дузина други курсисти след инструктора, тя изпита единствено чувството на тъга, разглеждайки короните на дърветата и червеникавия блясък, обещаващ пролет.

— О, Майкъл — прошепна тя. — Ще ми се да стане по-добре. Наистина се опитвам.

— Как се справяш, Кити? — викна инструкторът.

— Чудесно — отвърна Кити.

— Ако искаш да си чудесно, дръж юздите изкъсо. Покажи й, че ти си господарката. И дръж токовете си надолу.

— Разбрах. — „Върви по дяволите, помисли си Кити. Тази дяволска кранта е най-лошата от всички. Трябваше да получа Чарли, но, разбира се, ти го предостави на онова сексапилно момиче.“

Пътеката беше доста стръмна. Кобилата й спираше да яде всичко зелено по пътя си. Един по един останалите от групата я задминаха. Не искаше да се отделя от тях.

— Хайде, дяволите да те вземат — измърмори тя. Срита кобилата с токчетата. С внезапно и силно движение животното отметна глава назад и се вдигна на задните си крака. Изненадана, Кити дръпна юздите, щом животното сви по някаква странична пътечка. Отчаяно се опита да не забравя да не се накланя напред. Изправи се, щом си в беда! Усети как изпод копитата полетяха камъчета. Неравният бяг премина в пълен галоп надолу по неравната земя на хълма. Мили Боже, ако кобилата паднеше, щеше да я премаже! Опита се да измъкне ботушите си, така че само върховете им да останат в стремената, за да не увисне, ако падне.

Чу как зад нея инструкторът изкрещя:

— Не дърпай юздите!

Усети, че кобилата се препъна, когато един камък поддаде под задния й крак. Политна напред, после запази равновесие. Нагоре хвръкна парче черен найлон и бръсна бузата на Кити. Тя погледна надолу и пред очите й се появи нещо, наподобяващо ръка, обградена с яркосин маншет, после изчезна.

Кобилата стигна дъното на скалиста падина и захапвайки металната част на юздата между зъбите си, препусна напред към конюшнята. Кити успя да се задържи на гърба й до последния момент, но когато животното спря внезапно пред коритото за поене, тя излетя от седлото. Усети удара от падането с всяка кост на тялото си, но се изправи, разтърси ръцете и краката си и завъртя глава отдясно наляво. Като че ли нищо не беше зле натъртено или счупено, слава Богу.

Инструкторът пристигна в галоп.

— Казах ти, че трябва да я контролираш. Ти си господарката. Добре ли си?

— Никога не съм била по-добре — отвърна Кити. Насочи се към колата си. — Ще се видим през следващото хилядолетие.

Половин час по-късно, отпускайки се с благодарност в димящата си вана „Якуци“, започна да се смее. Е, значи не ме бива за ездачка, реши тя. Това е кралски спорт. Отсега нататък — само джогинг, като всяко разумно човешко същество. Мислено отново преживя ужасната случка. Вероятно не бе продължила повече от две минути, помисли си тя. Най-лошият момент беше, когато тази нещастна кранта се подхлъзна… Спомни си летящия към лицето й найлон. И после впечатлението за облечена в ръкав ръка. Колко странно. И все пак беше я видяла, нали така?

Тя затвори очи, наслаждавайки се на успокояващата, бълбукаща вода, на мириса и усещането на солите за вана.

Забрави го, каза си.

Пронизващо студената вечер наложи да пуснат отоплението в апартамента. Въпреки това обаче Сиймъс усещаше душата си вледенена. След като бе поровил из хамбургера и пържените картофи, накрая се отказа да си дава вид, че яде. Усещаше, че Рут го гледа втренчено от другата страна на масата.

— Направи ли го? — попита го накрая тя.

— Не.

— А защо?

— Защото може би ще е по-добре да не го правя.

— Казах ти да го напишеш. Благодари й, че се е съгласила, че ти имаш нужда от парите, а тя — не — Рут започна да повишава глас. — Кажи й, че през тези двадесет и две години си й платил почти четвърт милион долара, освен огромната обезпечителна сума, и че е гнусно да иска повече за един брак, продължил по-малко от шест години. Поздрави я за големия договор, който е сключила за новата си книга, и й кажи, че се радваш, че тя няма нужда от парите, но децата ти със сигурност имат. После подпиши писмото и го пусни в пощенската кутия. Ще си запазим копие от него. И ако се отметне, няма да остане жив човек, който да не разбере каква алчна откачалка е тя. Ще ми се да видя колко колежи ще я направят почетен член, ако се отметне.

— Етел обожава заплахите — прошепна Сиймъс. — Ще започне да показва това писмо навсякъде. Ще направи така, че плащанията на издръжката да изглеждат като триумф на жената. Това е грешка.

Рут бутна чинията настрани.

— Напиши го!

В кабинета имаха стар ксерокс. Едва след три опита получиха ясно копие на писмото. Рут подаде на Сиймъс палтото му.

— Сега се отправяй натам и го пусни в пощенската й кутия.

Той предпочете да извърви пеша деветте пресечки. С наведена глава и мушнати в джобовете ръце, той попипа двата плика, които носеше. В единия беше чекът. Беше го взел от края на чековата книжка и го беше написал без знанието на Рут. Писмото беше в другия плик. Кой от двата трябваше да пусне в кутията на Етел? Можеше да си представи реакцията й на писмото така, сякаш тя стоеше пред него. Също толкова ясно можеше да си представи и какво ще направи Рут, ако пуснеше чека.

Сви от Уест енд авеню по Осемдесет и втора улица. Навън все още имаше доста хора. Млади двойки, които пазаруваха на връщане от работа, с пълни с продукти ръце. Добре облечени хора на средна възраст, които спираха таксита на път за скъпи ресторанти или за театър. Скитници, сгушени до сградите.

Когато стигна до сградата, в която живееше Етел, Сиймъс потрепери. Пощенските кутии бяха във вестибюла зад заключената външна врата в края на стъпалата. Когато идваше да донесе чека, той винаги звънеше на портиера и той му отваряше, за да отиде до пощенската кутия на Етел. Но днес това не беше необходимо. Едно дете, за което знаеше, че живее на четвъртия етаж, се стрелна покрай него и тръгна по стъпалата. Импулсивно го сграбчи за ръката. Момиченцето се обърна изплашено. Беше кльощаво, с тясно лице и остри черти. Може би на около четиринадесет години. Не беше като неговите дъщери, помисли си Сиймъс. Те бяха наследили отнякъде хубави лица и топли, обичливи усмивки. Обзе го ужасно съжаление, когато измъкна единия от пликовете.

— Имаш ли нещо против да вляза във вестибюла с теб? Трябва да пусна нещо в кутията на мис Лемстън.

Предпазливото изражение изчезна.

— О, разбира се. Знам кой сте. Вие сте бившият й съпруг. Трябва да е пето число на месеца. Тя казва, че тогава й донасяте издръжката — момичето се изсмя и показа дупките между зъбите си.

Сиймъс безмълвно зарови из джоба си за плика и зачака да отключи вратата. Отново го обзе убийствен гняв. Значи се бе превърнал в посмешище за кооперацията!

Пощенските кутии бяха точно срещу външната врата. Тази на Етел беше доста пълна. Все още не знаеше какво да направи. Чека ли трябваше да остави, или писмото? Момичето спря пред вътрешната врата, наблюдавайки го.

— Тъкмо навреме идвате — рече то. — Етел каза на майка ми, че ще ви осъди веднага, ако се забавите с чека.

Сиймъс усети паника. Трябваше да бъде чекът. Измъкна плика от джоба си и се опита да го намушка в тесния отвор на кутията.

Когато се върна вкъщи, той кимна утвърдително в отговор на свирепия и сърдит въпрос на Рут. В този момент не можеше да се изправи пред експлозията, която щеше да избухне, щом признаеше, че е пуснал чека с издръжката. Когато тя излезе от стаята, той закачи палтото си и извади втория плик от джоба си. Надникна в него. Беше празен.

Сиймъс се отпусна в един стол. Тялото му трепереше, в гърлото му се надигаше жлъч, ръцете му държаха главата. Отново се беше провалил. Беше сложил чека и писмото в един и същи плик и сега те бяха в кутията на Етел.

Ники Сепети прекара сряда сутринта в леглото. Парещото усещане в гърдите му беше дори по-лошо от предишната вечер. Мари ту влизаше, ту излизаше от стаята. Донесе поднос с портокалов сок, кафе, пресен италиански хляб, намазан дебело с мармалад. Непрекъснато му досаждаше да й позволи да извика лекар.

По обяд пристигна Луи — малко след като Мари отиде на работа.

— Моите уважения, дон Ники, но изглеждате наистина болен — рече той.

Ники му каза да гледа телевизия на долния етаж. Когато станеше готов да отиде в Ню Йорк, щеше да го повика.

Луи прошепна:

— Бяхте прав за Мачадо. Хванаха го — усмихна се и смигна.

Рано вечерта Ники стана и започна да се облича. Щеше да е по-добре да отиде на Мълбъри стрийт, защото не желаеше всички да разберат колко болен беше наистина. Докато се протягаше да вземе сакото си, по кожата му изби пот. Хвана се за таблата на леглото и се отпусна върху него. Разхлаби вратовръзката си и яката на ризата и легна назад. През следващите часове болките в гърдите ту прииждаха, ту изчезваха като гигантска вълна. Устата под езика му започна да гори от нитроглицериновите таблетки, които непрекъснато смучеше. Те не намаляваха болката, а само предизвикваха познатото, остро и кратко главоболие, докато се топяха.

Пред очите му започнаха да преминават лица. Лицето на майка му: „Ники, не се влачи с тези хора. Ники, ти си добро момче. Не си търси белята“. Как доказа предаността си към бандата? Нямаше големи и малки работи. Но никога жени. Онази тъпа забележка, която беше направил в съда. Теса. Наистина му се искаше да види Теса още веднъж. Ники Младши. Не, Николас. Тереза и Николас щяха да са доволни, че е умрял в леглото като джентълмен.

Някъде далеч чу входната врата да се отваря и затваря. Сигурно Мари си беше дошла. После звънецът — силен и настоятелен. Сърдитият глас на Мари:

— Не знам дали е вкъщи. Какво искате да кажете?

Вкъщи съм, помисли си Ники. Да. Вкъщи съм. Вратата на спалнята се отвори изцяло. Смътно видя шока, изписан по лицето на Мари, чу и писъка й: „Доведете лекар“. Други лица. Ченгета. Не беше нужно да са в униформи. Можеше да ги познае дори когато умираше. След това разбра защо бяха дошли. Онзи шпионин, когото бяха премахнали. Ченгетата веднага бяха дошли при него, разбира се!

— Мари — рече той. Излезе като шепот.

Тя се наклони към него и приближи ухо към устните му, погали челото му.

— Ники! — плачеше.

— В… гроба… на… майка си… не… съм… поръчвал… убийството на жената на Кърни. — Искаше да каже, че е възнамерявал да се опита да спре поръчката да бъде убита дъщерята на Кърни. Но успя единствено да извика „мамо“, преди последната, заслепяваща, разкъсваща болка да раздере гърдите му и да загуби фокус. Главата му се превъртя върху възглавницата. Болезненото му дишане изпълни къщата и после внезапно спря.

На колко души беше разправило онова дрънкало Етел за подозренията си, че си взима от парите, които тя крие из апартамента? Този въпрос не даваше мира на Дъг в сряда сутринта, след като пристигна на работа във фоайето на „Космик ойл билдинг“. Автоматично потвърждаваше срещи, записваше имена, издаваше пластмасови карти за посетителите и ги вземаше обратно, когато хората си тръгваха. Няколко пъти Линда, която работеше на рецепцията на седмия етаж, спираше да си побъбрят. Днес се държеше малко хладно с нея, а това изглежда й се струваше интригуващо. Какво ли щеше да си помисли, ако разбереше, че той ще наследи куп пари? Как Етел бе успяла да натрупа толкова много?

Имаше само един отговор. Етел му беше казала, че се е впила в Сиймъс, когато пожелал да се разведат. Освен издръжката, получила и доста значителна сума и вероятно е била достатъчно умна да инвестира. После и онази книга, която беше написала преди пет или шест години, се беше продала добре. Етел, въпреки цялото си лекомислено поведение, винаги е била доста хитра. Тази мисъл караше Дъг да прималява от страх. Тя беше разбрала, че взима от парите. На колко души беше казала?

След като се мъчи с този въпрос до обяд, той взе решение. В сметката му имаше точно толкова, че да изтегли четиристотин долара. Зачака нетърпеливо на безкрайната опашка в банката и взе парите в стодоларови банкноти. Щеше да ги мушне в някои от скришните места; на Етел — онези, които не използваше често. Така, ако някой започнеше да претърсва, парите щяха да са там… Донякъде ободрен, той спря да хапне хотдог до една количка и се върна на работа.

В шест и половина, когато свиваше от Бродуей към Осемдесет и втора улица, Дъг видя Сиймъс да слиза забързано по стъпалата в сградата на Етел. Почти се изсмя високо. Разбира се! Беше пето число на месеца и нищожеството Сиймъс беше дошъл, точен като часовник, с чека за издръжката. Каква тъжна гледка представляваше с опърпаното си палто! Дъг със съжаление си даде сметка, че щеше да мине доста време, преди той самият да е в състояние да си купи нови дрехи. Отсега нататък щеше да му се наложи да бъде много, много предпазлив.

Всеки ден събираше пощата с един ключ, който Етел държеше в кутията на бюрото си. Пликът от Сиймъс беше напъхан в кутията така, че връхчето му се подаваше. Освен него повечето неща бяха глупости. Сметките на Етел отиваха направо при счетоводителя й. Прегледа пликовете, после ги пусна върху бюрото. Всички, освен този без марка — приноса на Сиймъс. Не беше запечатан добре. Вътре имаше писмо, ясно се виждаха и очертанията на чека.

Лесно можеше да го отвори и отново да го запечата. Ръката на Дъг мина по капачето, после, като внимаваше да не го разкъса, той го отвори. Чекът изпадна. Господи, щеше му се да даде да анализират почерка, с който беше написан. Ако стресът някога си е личал като пътна карта, то бе по наклонените драскулки на Сиймъс.

Дъг остави чека, отвори писмото, прочете го, препрочете го и усети как челюстта му увисва от изумление. Какво, по дяволите… Внимателно сложи писмото и чека обратно в плика, облиза намазаната с лепило ивица и я притисна силно надолу. През ума на Дъг като смразяващо видение премина фигурата на Сиймъс с мушнати в джобовете ръце, почти тичешком прекосяващ улицата. Каква игра играеше, пишейки, че Етел се е съгласила да не взима повече издръжка и същевременно прилагайки чека?

Как ли пък ще се е съгласила да не й плащаш, помисли си Дъг. Усети как изтръпва. Дали тази бележка не беше написана, за да я види той, а не Етел?

Когато Нийв се върна у дома, с удоволствие откри, че Майлс беше напазарувал добре.

— Ходил си дори в „Забър“ — каза щастливо тя. — Опитвах се да реша колко рано мога да си тръгна от магазина утре. А сега ще започна да приготвям всичко още тази вечер. — Беше го предупредила, че ще остане след края на работното време, за да оправи документацията си. Отправи наум благодарствена молитва, че не се сети да я попита по кой път се е прибрала.

Майлс беше приготвил малко агнешко бутче, задушен зелен фасул и салата от домати и лук. Беше подредил малката масичка в кабинета и наблизо бе оставил отворена бутилка бургундско вино. Нийв побърза да се преоблече в панталон и пуловер, после с въздишка на облекчение седна на един стол и се протегна към виното.

— Много мило от твоя страна, комисарю — каза тя.

— Е, тъй като ще храниш застаряващите мускетари от Бронкс утре вечер, реших, че си заслужава на една добра постъпка да се отвърне със същото — Майлс започна да реже печеното.

Нийв го наблюдаваше мълчаливо. Тенът му беше добър. В очите му вече го нямаше онзи болен, тежък поглед.

— Не искам да ти правя комплименти, но сам осъзнаваш, че изглеждаш дяволски здрав — каза му тя.

— Чувствам се добре — Майлс сложи идеално нарязаните парчета агнешко в чинията на Нийв. — Надявам се, че не съм прекалил с чесъна.

Нийв опита първата хапка.

— Страхотно. Сигурно се чувстваш по-добре, щом си сготвил това толкова вкусно.

Майлс отпи от бургундското.

— Хубаво вино, щом аз мога да го кажа — очите му се замъглиха.

Някаква депресия, беше й казал лекарят.

— Сърдечната недостатъчност, пенсионирането, байпасът…

— И вечните тревоги за мен — беше го прекъснала Нийв.

— Вечните тревоги за теб, защото не може да си прости, че не се е разтревожил за майка ти.

— Как да го накарам да престане?

— Дръж Ники Сепети в затвора. Ако това е невъзможно, през пролетта накарай баща ти да се заеме с нещо. Точно сега силите му са сломени, Нийв. Загубен е без теб, но се мрази за емоционалната си зависимост. Той е горд човек. И още нещо — престани да го глезиш.

Това беше преди шест месеца. Сега беше пролет. Нийв знаеше, че наистина се опитва да се държи с Майлс постарому. По-рано спореха разпалено за всичко, като се започнеше от това, че Нийв беше взела заем от Сал и се стигнеше до всички равнища на политиката.

— Ти си първата Кърни от деветдесет години насам, която ще гласува за републиканците — беше избухнал Майлс.

— Не е съвсем същото, като да се отречеш от вярата си.

— Много близко е.

И сега, тъкмо когато беше започнал да се съвзема, се появиха тревогите заради Ники Сепети, помисли си тя, и така може да продължи вечно.

Несъзнателно поклати глава, огледа се и, както винаги, реши, че кабинетът е любимата й стая в апартамента. Протритият ориенталски килим беше в червено и синьо, коженият диван и пасващите столове бяха хубави и приканващи. Стената беше покрита със снимки. Майлс, получаващ безбройни почетни знаци и отличия. Майлс с кмета, с губернатора, с президента републиканец. Гледащите към Хъдзън прозорци. Завесите, окачени от Рената, бяха във викториански стил, в топло синьо и пурпурно, редуващи се в почти незабележимо райе, което се отразяваше и блещукаше в кристалните аплици по стената. Между аплиците бяха снимките на Рената. Първата, направена от баща й, когато е била десетгодишна и когато беше спасила Майлс. На снимката го гледаше с обожание, докато той лежеше с бинтована, подпряна с възглавници глава. Рената с Нийв като бебе, с Нийв като току-що проходило хлапе. Рената, Нийв и Майлс с водолазни костюми в Мауи[1]. Това беше годината, преди Рената да загине.

Майлс попита за менюто за вечерята следващия ден.

— Не знаех какво ще ти трябва, така че купих от всичко — каза той.

— Сал ми каза, че не желае да спазва диетата ти. Епископът иска песто.

Майлс изсумтя.

— Спомням си, когато Сал реши, че гигантските сандвичи са направо подигравка, и майката на Девин го изпрати в магазина да си купи рибени кейкчета за пет цента и кутия спагети „Хайнц“.

Нийв изпи едно кафе в кухнята, преди да започне да приготвя вечерята за партито. Готварските книги на Рената бяха на полицата над мивката. Взе любимата си — стара семейна реликва със северноиталиански рецепти.

След смъртта на Рената Майлс беше изпратил Нийв на частен учител, за да поддържа разговорния си италиански. Всяко лято, докато подрастваше, тя прекарваше по един месец във Венеция с баба си и дядо си, а първата си година в колежа бе прекарала в Перуджо. Години наред беше избягвала готварските книги, тъй като не и се искаше да вижда бележките, направени с уверения, закръглен почерк на Рената. „Повече пипер, печи само двадесет минути. Намали олиото.“ Сякаш виждаше как. Рената си пее, докато готви, позволявайки на Нийв да бърка, смесва или мери, и избухва: „Caro, това или е печатна грешка, или готвачът е бил пиян. Кой би сложил толкова много олио в този сос? По-добре да изпиеш Мъртво море“.

В полетата на някои от страниците Рената беше рисувала бързи скици на Нийв — очарователни, красиво направени миниатюри: облечената като принцеса Нийв зад масата, Нийв, надвиснала над голяма купа за разбъркване, Нийв в рокля на „Гибсън гърл“, опитвайки курабийка. Десетки скици, всяка от които предизвикваше усещането за неизмерима загуба. Дори сега Нийв можеше да си позволи само да хвърли бегъл поглед на скиците. Спомените, които предизвикваха, бяха прекалено болезнени. Усети как очите й внезапно се насълзиха.

— Казвах й, че трябва да взима уроци по рисуване — рече Майлс.

Не бе осъзнала, че той наднича над рамото й.

— Мама харесваше онова, с което се занимаваше.

— Да продава дрехи на отегчени от скука жени.

Нийв прехапа езика си.

— Точно това би казал и за мен, предполагам.

Майлс я погледна извинително.

— О, Нийв, съжалявам. Нервен съм. Признавам го.

— Може да си нервен, но също така го и мислиш. А сега изчезвай от кухнята ми.

Нарочно тропаше със съдовете, докато мереше, сипваше, режеше, задушаваше и печеше. Примири се. Майлс беше най-големият противник на еманципацията в света. Ако Рената се беше заела с изкуство, ако се беше превърнала в посредствена художничка на акварели, той би го приел като съвсем женствено хоби. Но просто не можеше да разбере, че като помагаш на жените да си избират подходящи дрехи, силно променяш положението на тези жени в социалния и служебния им живот.

Писаха за мен във „Вог“, „Таун енд кънтри“, в „Ню Йорк таймс“ и къде ли още не, помисли си Нийв, но това не му прави никакво впечатление. Все едно крада от хората, като им взимам пари за скъпи дрехи.

Спомни си колко раздразнен беше Майлс, когато по време на коледното им парти откри Етел Лемстън в кухнята да рови из готварските книги на Рената.

— Интересувате ли се от готвене? — попита я ледено.

Етел, естествено, не забеляза раздразнението му.

— Съвсем не — отвърна му тя весело. — Разбирам италиански и случайно забелязах книгите. Queste desegni sono stupendi.

Държеше книгата със скиците. Майлс я взе от ръката й.

— Жена ми беше италианка. Аз не говоря този език.

Именно в този момент Етел осъзна, че Майлс е необвързан вдовец и се залепи за него за цялата вечер.

Накрая всичко беше готово. Нийв прибра ястията в хладилника, почисти и сложи масата в трапезарията. Нарочно се правеше, че не забелязва Майлс, който гледаше телевизия в кабинета. Когато приключи с подреждането на чиниите върху шкафа, започнаха новините в единадесет.

Майлс й подаде тумбеста чаша с бренди.

— И майка ти някога тропаше с тенджерите и тиганите, когато ми беше бясна — усмивката му беше момчешка. По този начин й се извиняваше.

Нийв прие брендито.

— Много лошо, че не ги е хвърляла по теб.

Засмяха се едновременно и в същия миг телефонът иззвъня. Майлс вдигна слушалката. Първоначалното му „ало“ бе последвано от светкавични въпроси. Нийв видя как устните му се свиха. Когато остави слушалката, каза монотонно:

— Хърб Шварц. Едно от нашите момчета беше внедрено сред най-близките до Ники Сепети хора. Току-що са го намерили на едно сметище. Все още е жив и има шанс да оцелее.

Нийв го изслуша с пресъхнала уста. Лицето на Майлс се беше изкривило, но тя не можеше да определи какви точно бяха чувствата му.

— Казва се Тони Витале — рече Майлс. — На тридесети една е. Познавали са го като Кармен Мачадо. Стреляли са по него четири пъти. Би трябвало да е мъртъв, но някак си е оцелял. Имало нещо, което искал да ни каже.

— Какво е то? — прошепна Нийв.

— Хърб е ходил в стаята за спешни случаи. Тони му казал: „Няма поръчка за убийство, Ники, Нийв Кърни“. — Майлс сложи ръка пред лицето си, сякаш се опитваше да се скрие.

Нийв се втренчи в измъченото му лице.

— Нали не си мислил сериозно, че такава ще има?

— О, напротив, мислех си — Майлс повиши глас. — О, да, мислех си. И сега за първи път от седемнадесет години насам ще мога да спя през нощта. — Сложи ръце на раменете й. — Нийв, отишли са да разпитат Ники. Нашите момчета са стигнали тъкмо навреме, за да го видят как умира. Гнусното копеле получило сърдечен пристъп. Той е мъртъв. Нийв, Ники Сепети е мъртъв!

Прегърна я. Усещаше лудото биене на сърцето му.

— Тогава нека смъртта му те освободи, татко — помоли го тя. Несъзнателно взе лицето му в шепите си и си спомни, че това бе обичайният начин, по който Рената проявяваше нежността си. Нарочно имитира акцента й:

— Caro, мило, слушай ме.

И двамата успяха да се усмихнат накриво, а Майлс промълви:

— Ще се опитам, обещавам.

Тайният детектив Антони Витале, познат на престъпната фамилия Сепети като Кармен Мачадо, лежеше в реанимацията на болницата „Сейнт Винсент“. Куршумите бяха заседнали в дробовете му, бяха разбили ребрата, предпазващи гръдната му кухина, и бяха засегнали лявото му рамо. Благодарение на някакво чудо, все още беше жив. В тялото му влизаха разни тръбички, по които във вените му се вливаха антибиотици и глюкоза. Функцията на белите дробове бе поета от респиратор.

В миговете на съзнание, които идваха от време на време, Тони виждаше разтревожените лица на родителите си. Аз съм як. Ще се опитам да прескоча трапа, искаше да ги ободри той.

Само да можеше да говори. Дали беше успял да каже нещо, когато го бяха намерили? Беше се опитал да им каже за поръчката, но не се беше получило така, както искаше.

Ники Сепети и бандата му не бяха поръчали смъртта на Нийв Кърни. Някой друг го беше сторил. Тони си спомняше, че бяха стреляли по него във вторник вечерта. От колко време беше в болницата? Смътно си спомняше фрагменти от онова, което бяха казали на Ники за поръчката: „Не можеш да отмениш поръчка. Бившият комисар ще подготвя ново погребение“.

Тони се опита да се надигне. Трябваше да ги предупреди.

— По-спокойно — измърмори тих глас.

Усети убождане в ръката си и малко след това се унесе в спокоен сън без сънища.

[1] Вторият по големина остров сред Хавайските острови. — Б.пр. ↑

7

В четвъртък сутринта в осем часа Нийв и Тсе-Тсе седяха в едно такси от другата страна на улицата, срещу апартамента на Етел Лемстън. Във вторник племенникът на Етел беше тръгнал на работа в осем и двадесет. Днес искаха да бъдат сигурни, че няма да се засекат с него. Шофьорът на таксито започна да протестира:

— Няма да забогатея от чакане.

Нийв го успокои, като му обеща бакшиш от десет долара.

В осем и петнадесет Тсе-Тсе забеляза Дъг.

— Ето го.

Нийв видя как той заключи вратата на апартамента, огледа се и тръгна към Бродуей. Сутринта беше студена и той беше облечен с препасан с колан тренчкот.

— Това е истинско „Бърбъри“[1] — рече тя. — Трябва да му плащат доста добре за човек, който работи на рецепцията.

Апартаментът беше изненадващо подреден. В края на дивана под една възглавница бяха сгънати чаршафи и юрган. Калъфката на възглавницата беше намачкана. Очевидно някой бе лежал на нея. Нямаше следи от използван пепелник, но Нийв беше сигурна, че долавя лека миризма на цигари във въздуха.

— Пушил е, но не желае да го хванат — отбеляза тя. — Чудя се защо.

Стаята беше образец на изрядност. Леглото беше оправено. Куфарът на Дъг стоеше на дивана. Върху него бяха преметнати закачалки с костюми, панталони и сака. Бележката му до Етел беше закачена на огледалото на тоалетката.

— Кой кого баламосва? — попита Тсе-Тсе. — Какво го е накарало да напише тази бележка и да спре да използва спалнята?

Нийв знаеше, че Тсе-Тсе има набито око за детайли.

— Добре — рече тя. — Да започнем с тази бележка. Някога преди оставял ли й е бележки?

Тсе-Тсе беше облечена с костюма си на шведска прислужница. Навитите плитки се разклатиха силно, докато отвръщаше: „Никога“.

Нийв отиде до гардероба и отвори вратата. Закачалка по закачалка разгледа дрехите на Етел, за да види дали не беше пропуснала някое от палтата. Но всичките бяха вътре: самуреното, от белката, кашмиреното, наметката, бърбърито, коженото, пелерината. Видя учуденото изражение на Тсе-Тсе и й обясни какво прави.

Тсе-Тсе подсили подозренията й.

— Етел все ми казва, че е престанала да бъде импулсивен купувач, откакто си започнала да я обличаш. Права си. Няма друго палто.

Нийв затвори вратата на гардероба.

— Не ми харесва, че трябва да душа наоколо по този начин, но се налага. Етел винаги носи в чантата си тефтерче с ангажиментите си, но съм абсолютно сигурна, че има и голям тефтер.

— Така е — съгласи се Тсе-Тсе. — На бюрото й е.

Тефтерът лежеше до купчина писма. Нийв го отвори. В него имаше по една страница за всеки ден от месеца, включително и за декември предишната година. Запрелиства страниците, докато не стигна до 31 март. С уверения си почерк Етел беше написала: „Да накарам Дъг да вземе дрехите от Нийвс плейс“. Беше оградила три часа и беше написала: „Дъг в апартамента“.

Тсе-Тсе надничаше през рамото на Нийв.

— Значи той не лъже за това — отбеляза тя. Сутрешното слънце бе започнало да огрява стаята с ярките си лъчи. Изведнъж изчезна зад един облак. Тсе-Тсе потръпна.

— Кълна се в Бога, Нийв, от това място започват да ме побиват тръпки.

Без да отговори, Нийв прелисти страниците за април. Тук-там имаше бележки за срещи, коктейли, обяди. Една линия зачертаваше всички страници. На първи април Етел беше написала: „Разследване/Писане на книга“.

— Отменила е всичко. Планирала е или да замине някъде, или да се скрие и да пише — измърмори Нийв.

— Тогава може би е заминала един ден по-рано? — предположи Тсе-Тсе.

— Възможно е — Нийв започна да отгръща предишните страници. Последната седмица на март бе осеяна с имената на известни дизайнери: Нина Кохран, Гордън Стюбър, Виктор Коста, Роналд Алтърн, Реджина Мейвис, Антони де ла Салва, Кара Потър. — Не може да се е видяла с всички тези хора — рече Нийв. — Мисля, че обикновено звъни, за да получи потвърждение на цитатите непосредствено преди предаването на статията.

— Посочи една бележка за четвъртък, 30 март: Последен срок за статията в „Кънтемпъръри уомън“.

Бързо прегледа първите три месеца от годината и забеляза, че до ангажиментите си Етел беше записвала цената на такситата и бакшишите, беше си направила кратки бележки за обядите, вечерите и срещите: „Хубаво интервю, но се дразни, ако го караш да чака…“ „Новият оберкелнер на Карлос в Le Cygne…“ „Не използвай «Велит Лимо» — колата миришеше на фабрика за фитили…“

Бележките бяха набързо и хаотично написани, а цифрите често зачертани и променени. Освен това Етел очевидно обичаше да си драска. Триъгълници, сърца, спирали и рисунки покриваха всеки инч от страниците.

Нийв импулсивно отгърна на 22 декември, деня на коледното парти, организирано от нея и Майлс. Етел очевидно бе сметнала събитието за важно. Адресът на Шваб хауз и името на Нийв бяха написани с главни букви и бяха подчертани. Спирали и заврънкулки съпровождаха бележката на Етел: „Бащата на Нийв, неженен и очарователен“. В единия край на страницата Етел бе нарисувала нескопосана имитация на една скица от готварската книга на Рената.

— Майлс ще получи язва, ако види това — изкоментира Нийв. — Трябваше да й кажа, че все още е прекалено болен, за да поема светски ангажименти. Искаше да го покани на някаква официална вечеря по случай Нова година. Помислих си, че той ще се задуши.

Отново обърна на последната седмица на март и започна да си преписва имената, които Етел беше записала там.

— Поне може да ми послужи като отправна точка — рече тя. Две от имената се набиваха в очите й. Тони Мендел, редакторката на „Кънтемпъръри уомън“. Коктейлът не беше най-подходящото място да я помоли да разрови из паметта си за някоя подхвърлена от Етел забележка за вероятността да се оттегли някъде и да пише. Другото име беше Джек Кемпбъл. Очевидно договорът за книгата беше много важен за Етел. Може би беше казала на Кемпбъл за плановете си повече, отколкото той осъзнаваше.

Нийв затвори тефтерчето си и ципа на несесера.

— По-добре да изчезвам оттук — завърза червено-синия шал около врата си. Яката на палтото й беше висока и черната й коса беше хваната отзад на кок.

— Изглеждаш страхотно — отбеляза Тсе-Тсе. — Тази сутрин в асансьора чух мъжа от 11-С да пита коя си.

Нийв сложи ръкавиците си.

— Предполагам, че е приличал на принц Велиънт[2].

Тсе-Тсе се изкиска.

— Някъде между четиридесетте и смъртта. Развалина. Ти би му подхождала като на свинче звънче.

— Твой е. Добре, ако Етел се появи или пък любящият племенник се прибере по-рано, знаеш какво да кажеш. Направи нещо с кухненските шкафчета, измий чашите на горните рафтове. Прави се на заета, но си дръж очите отворени — Нийв погледна пощата. — Разгледай това. Може би Етел е получила писмо, което я е накарало да промени решението си. Божичко, чувствам се като абсолютен любопитко, но трябва да го направим. И двете знаем, че има нещо странно и все пак не можем до безкрайност да влизаме и излизаме оттук.

Тръгвайки към вратата, Нийв се огледа.

— Наистина успяваш да направиш това място обитаемо — каза тя. — То донякъде ми напомня за Етел. Тук обикновено забелязваш единствено външния безпорядък и от него ти призлява. Етел винаги се държи толкова лекомислено, че забравяш колко е умна.

Стената с безбройните изрезки на Етел от пресата беше до вратата. С ръка на дръжката, Нийв ги разгледа внимателно. На повечето от снимките Етел изглеждаше така, сякаш я бяха снимали по средата на някое изречение. Устата й обикновено беше леко отворена, очите й излъчваха енергия, а мускулите на лицето й очевидно бяха в движение.

Една снимка привлече вниманието на Нийв. Изражението й беше спокойно, устата затворена, очите — тъжни. Какво й беше доверила Етел веднъж? Родена съм на Свети Валентин[3]. Лесно за запомняне, нали? Но знаеш ли колко години са минали, откакто някой ми е изпращал картичка или си е направил труда да ми се обади? Накрая сама си пея „Честит рожден ден“.

Нийв бе решила да изпрати цветя на Етел на следващия Свети Валентин и да я покани на обяд, но тази седмица беше на ски във Вейл. Съжалявам, Етел, помисли си. Наистина съжалявам.

Струваше й се, че тъжните очи на снимката не гледат опрощаващо.

След операцията за байпаса Майлс си беше създал навика да прави дълги следобедни разходки. Онова, което Нийв не знаеше, беше, че през последните три месеца ходеше и при един психиатър на Източна седемдесет и пета улица.

— Страдате от депресия — беше му казал кардиологът му без увъртания. — С повечето хора е така след такава операция. Вървят ръка за ръка. Подозирам обаче, че вашата има други корени. — Беше накарал Майлс да си уреди първата среща с д-р Адам Фелтън.

Обикновено ходеше в четвъртък в два часа. Идеята да лежи върху кушетка никак не му се харесваше, така че вместо това сядаше в дълбок кожен стол. Адам Фелтън не беше стереотипният психиатър, който Майлс беше очаквал. Беше в средата на четиридесетте, с къса подстрижка, малко екстравагантни очила и слабо, тънко като въже тяло. При третото или четвъртото посещение бе спечелил доверието на Майлс. Той вече не се чувстваше така, сякаш разголва душата си. Вместо това имаше чувството, че когато говори на Фелтън, сякаш отново е в управлението и излага всички аспекти на разследването.

Странно, помисли си сега, докато гледаше как Фелтън върти един молив в ръцете си, никога не ми е хрумвало вместо това да говоря с Дев. Но това не беше — тема за изповед.

— Не мислех, че психиатрите имат нервни навици — отбеляза сухо.

Адам Фелтън се изсмя и отново завъртя молива, който държеше.

— Имам абсолютното право да нервнича, когато се отказвам от пушенето. Днес ми изглеждате доста бодър. — Забележката би могла спокойно да бъде отправена към познат на някой коктейл.

Майлс му разказа за смъртта на Ники Сепети и когато Фелтън започна да му задава въпроси, възкликна:

— Вече говорихме за това. Седемнадесет години живея с чувството, че нещо ще се случи с Нийв в мига, в който Сепети излезе на свобода. Не успях да опазя Рената. Колко пъти трябва да ви казвам това, по дяволите? Не приех заплахата на Ники сериозно. Той беше хладнокръвен убиец. Не минаха и три дни, откакто беше на свобода, и застреляха нашия човек. Вероятно Ники го е посочил. Винаги казваше, че може да надуши ченгето.

— И сега усещате, че дъщеря ви е в безопасност?

— Знам, че е в безопасност. Нашият човек успя да ни съобщи, че няма поръчка за смъртта й. Вероятно са го обсъждали. Знам, че останалите не биха се опитали. Така или иначе щяха да се опитат да успокоят Ники. Ще се радват да го положат в ковчега.

Адам Фелтън отново започна да върти молива, поколеба се и после решително го метна в кошчето.

— Казвате ми, че смъртта на Сепети ви е освободила от един страх, който ви е преследвал седемнадесет години. Какво означава това за вас? Как ще промени живота ви?

След четиридесет минути Майлс напусна кабинета и продължи разходката си с бързата походка, която някога беше типична за него. Знаеше, че почти напълно се е възстановил физически. Сега, след като нямаше за защо да се безпокои за Нийв, щеше да започне работа. Не й беше казал, че го бяха попитали дали иска да оглави Президентската агенция за борба с наркотиците във Вашингтон. Това щеше да означава да прекарва много време там, да си намери апартамент. Но за Нийв щеше да е добре да бъде сама. Щеше да престане да прекарва толкова време у дома и да започне да излиза с млади хора. Преди той да се разболее, тя прекарваше летните уикенди в Хемптънс и караше много по-често ски във Вейл. През последната година трябваше насила да я кара да замине дори и за няколко дни. Искаше тя да се омъжи. Нямаше да е при нея вечно. Сега, благодарение на навременния сърдечен пристъп на Ники, можеше да замине за Вашингтон, без да се тревожи.

Майлс все още си спомняше страхотната болка при собствения му сърдечен пристъп. Сякаш през гърдите му беше преминал парен валяк, който имаше шипчета. „Надявам се, че точно това си почувствал, докато си умирал, мой човек“ — помисли си той. После сякаш видя лицето на майка си, обърнато сурово към него. Който копае гроб другиму, сам пада в него. Пожелаеш ли зло, злото при тебе идва.

Пресече Лексингтън авеню и мина покрай ресторант „Бела Вита“. В ноздрите му проникна невероятният аромат на италиански ястия и той си помисли с удоволствие за блюдата, които Нийв беше приготвила за тази вечер. Щеше да е хубаво отново да се събере с Дев и Сал. Господи, колко далечно изглеждаше времето, когато бяха деца и играеха на Тенбрек авеню. В какво бяха превърнали Бронкс хората днес! А някога беше страхотно място за живеене. Само седем къщи на цялата улица, гъсто посадени брези и дъбове. Днес сред тях се издигаха три къщи. През зеленчуковата градина на родителите на Сал сега минаваше натовареният Уилямсбридж роуд. Полетата, където със Сал и Девин бяха ходили да се пързалят с шейни — сега там беше „Динщайн медикъл сентър“… Но все още имаше много хубави жилищни райони.

На Парк авеню Майлс заобиколи малка купчинка кишав топящ се сняг. Спомни си как Сал бе загубил контрол над шейната си, бе минал през ръката му и я бе счупил натри места. Сал беше започнал да плаче. „Баща ми ще ме убие.“ Дев побърза да поеме вината и баща му дойде да се извини. „Не е искал да стори нищо лошо, но е тромав дебеланко.“ Девин Стентън. Негово преосвещенство, епископът. Говореше се, че Ватиканът възнамерява да даде на Дев следващата освободила се епархия, а това означаваше кардиналска шапка.

Когато стигна до Пето авеню, Майлс погледна надясно. Очите му се спряха на покрива на масивната бяла сграда, в която се помещаваше музеят на изкуството „Метрополитън“. Все се канеше да разгледа по-добре храма на Дендюър. Подчинявайки се на импулса, той извървя шестте пресечки и прекара следващия час, погълнат от изящните останки на една изчезнала цивилизация.

Едва когато погледна часовника си и видя, че е крайно време да се прибира вкъщи и да приготви напитките, той осъзна, че истинската цел на идването му в музея бе да посети мястото, където бе загинала Рената. Забрави го, каза си свирепо. Но когато излезе навън, не можа да удържи краката си, които сякаш сами го водеха зад музея, към мястото, където бяха открили тялото й. Извършваше това поклонничество на всеки четири или пет месеца.

Лекото зачервяване на дърветата в Сентръл парк беше първият намек за раззеленяването, което скоро щеше да последва. В парка имаше доста хора. Тичащи. Бавачки, които бутаха бебешки колички. Млади майки с енергични тригодишни малчугани. Бездомни — нещастни мъже и жени, свити върху пейките. Постоянен поток от коли. Теглени от коне кабриолети.

Майлс спря на полянката, където бяха намерили Рената. „Странно, помисли си той, тя е заровена в гробището «Гейт ъф хевън»[4], но за мен сякаш тялото й винаги си е било тук.“ Постоя с наведена глава и с мушнати в джобовете на велуреното си яке ръце. Ако се беше случило в ден като този, в парка щеше да има хора. Някой би могъл да види какво става. През ума му мина един стих от поема на Тенисън: „Скъп като спомен за целувки на мъртвец любим… И като първата любов дълбок, от скръб неутешим. О, ти, смърт приживе, и дни невъзвратими!“.

Но днес за първи път на това място Майлс усети, че раната му започва колебливо да заздравява.

— Не благодарение на мен, но все пак нашето момиче е в безопасност, carissima mia — прошепна той. — И се надявам, когато Ники Сепети застане пред Висшия съдник, ти да бъдеш там и да му посочиш пътя към ада.

Майлс се обърна и тръгна бързо през парка. Последните думи на Адам Фелтън отекнаха в ума му: „Добре. Преди седемнадесет години сте преживял ужасна трагедия. Питам ви, готов ли сте най-после отново да продължите живота си?“

Майлс пак прошепна отговора, който беше изстрелял решително на Адам:

— Да.

Когато Нийв пристигна в магазина от апартамента на Етел, по-голямата част от персонала вече беше там. Освен Юджиния, нейната помощничка, при нея работеха постоянно седем продавачки и три шивачки.

Юджиния обличаше манекените в търговската част.

— Радвам се, че костюмите отново са на мода — каза тя, докато опитно слагаше сакото от жълтеникавокафява коприна. — Коя чанта?

Нийв се отдръпна назад.

— Я пак ги вдигни. По-малката, струва ми се. Другата има прекалено много кехлибарени оттенъци за този тоалет.

След като се беше оттеглила от професията манекен, Юджиния с удоволствие бе започнала да носи вече не номер четири, а номер дванадесет, но движенията й бяха все така грациозни, както когато я бяха направили любимка на дизайнерите. Тя закачи чантата на ръката на манекена.

— Както винаги си права — каза весело. — Днес ще е натоварено. Усещам го с костите си.

— Продължавай да го усещаш — Нийв се опита да прозвучи както обикновено, но опитът й не успя.

— Нийв, какво става с Етел Лемстън? Все още ли не се е появила?

— Ни вест, ни кост — Нийв огледа магазина. — Слушай, смятам да се скрия в кабинета и да звъня по телефона. Не казвай, че съм тук, освен ако не е абсолютно наложително. Днес не желая да се занимавам с продажби.

Първо се обади на Тони Мендел в „Кънтемпъръри уомън“. Тони беше отишла на семинар на редакторите на списания за целия ден. Опита се да открие Джек Кемпбъл. Той имаше среща. Помоли да му предадат да й се обади.

— Много е спешно — каза на секретарката му. Погледна списъка на дизайнерите, чиито имена Етел беше записала в тефтера си. Първите трима, с които се свърза, не се бяха виждали с Етел миналата седмица. Тя просто се беше обадила, за да потвърдят цитатите, които им приписваше. Дизайнерът на спортно облекло Елке Пиърсън даде израз на раздразнението, което Нийв долови в гласовете на останалите:

— Не знам защо изобщо дадох интервю на тази жена. Засипваше ме с въпроси, докато не ми прилоша. Буквално трябваше да я изхвърля, а и имам чувството, че идиотската й статия никак няма да ми хареса.

Следващото име беше Антони де ла Салва. Нийв не се разтревожи, че не успя да се свърже с него. Щеше да го види довечера у дома. Гордън Стюбър. Етел й беше доверила, че го разгромява в статията си. Но кога за последен път се беше видяла с него? Нийв с нежелание набра телефона в офиса на Стюбър и веднага я свързаха с него.

Той не си губи времето с любезности.

— Какво искате? — попита я сковано.

Можеше да си го представи, облегнат в хубавия кожен стол с изящно изработените му медни декоративни гвоздеи. Със същата студенина отвърна:

— Помолиха ме да се опитам да открия Етел Лемстън. Спешно е. — Подчинявайки, се на импулса си, добави: — От бележника с ангажиментите й зная, че миналата седмица се е срещнала с вас. Дали случайно с нещо ви е дала да разберете къде възнамерява да замине?

Изминаха дълги секунди в абсолютно мълчание. Опитва се да реши какво да ми отговори, помисли си тя. Когато Стюбър заговори, тонът му беше незаинтересован и равен.

— Етел Лемстън се опита да ме интервюира преди известно време за някаква статия, която пишела. Не се срещнах с нея. Нямам време за интригантки. Миналата седмица ми се обади, но аз не приех обаждането й.

Нийв чу изщракване в слушалката.

Тъкмо се готвеше да набере номера на следващия дизайнер в списъка си, когато телефонът й иззвъня. Беше Джек Кемпбъл. Звучеше загрижено.

— Секретарката ми каза, че въпросът е спешен. Някакъв проблем ли има, Нийв?

Изведнъж почувства колко е глупаво да се опитва да му обясни по телефона, че се безпокои за Етел Лемстън, защото не е дошла да си вземе новите дрехи.

Вместо това каза:

— Сигурно сте ужасно зает, но дали ще имате време да поговорим възможно най-скоро?

— Имам среща за обяд с един от авторите — отвърна той. — Какво ще кажете за три часа в кабинета ми?

„Гивънс и Маркс“ заемаха горните шест етажа от сградата на югозападния ъгъл на Парк авеню и Петдесет и първа улица. Личният кабинет на Джек Кемпбъл беше огромна ъглова стая на четиридесети седмия етаж. От прозорците се откриваше зашеметяваща гледка към центъра на Манхатън. Голямото му бюро бе покрито с японски черен лак. Книжните лавици на стената зад бюрото бяха изпълнени с ръкописи. Около стъклена коктейлна масичка бяха подредени черно кожено канапе и фотьойли. Нийв с учудване забеляза, че в стаята нямаше нищо лично.

Джек Кемпбъл сякаш прочете мислите й.

— Апартаментът ми още не е готов, така че съм отседнал в Хемпшиър хауз. Всичките ми вещи са все още опаковани, затова тази стая прилича на чакалня на зъболекар.

Сакото му беше на облегалката на стола зад бюрото му. Беше облечен с пуловер в зелено и кафяво. Отива му, реши Нийв. Есенни цветове. Лицето му беше прекалено слабо, а чертите му — твърде необичайни, за да бъдат приети за красиви, но бяха невероятно привлекателни със спокойната сила, която излъчваха. Когато се усмихваше, в очите му се появяваше добродушна топлота и Нийв изпита задоволство, че се беше преоблякла в един от новите си пролетни костюми — тюркоазна вълнена рокля и подходящ дълъг жакет.

— Какво ще кажеш за едно кафе? — предложи Джек. — Аз доста прекалявам с него, но все пак ще изпия още едно.

Нийв си даде сметка, че беше пропуснала обяда и главата леко я болеше.

— С удоволствие. Турско, ако обичаш.

Докато чакаха, тя изкоментира гледката:

— Не се ли чувстваш поне като краля на Ню Йорк?

— Тук съм от един месец и през цялото време трябваше да се боря, за да се съсредоточа върху работата — отвърна той. — Когато бях на десет години, започна да ми се иска да стана нюйоркчанин. Това беше преди двадесет и шест години и едва сега успях да се добера до Голямата ябълка[5].

Когато кафето пристигна, те седнаха около стъклената, масичка. Джек Кемпбъл се отпусна на канапето. Нийв приседна на ръба на единия от фотьойлите. Знаеше, че сигурно е отложил други срещи, за да я приеме толкова бързо. Пое си дълбоко въздух и му разказа за Етел.

— Баща ми смята, че съм луда — рече тя. — Но имам зловещото чувство, че нещо й се е случило. Въпросът е, намеквала ли ти е, че смята да замине някъде, за да е сама? Разбрах, че книгата, която пише за теб, е предвидена за есента.

Джек Кемпбъл я изслуша със същото внимание, което беше забелязала на коктейла.

— Не, не е — отвърна той.

Нийв усети как очите й се разширяват.

— Тогава как…?

Кемпбъл изпи последните капки от кафето си.

— Запознах се с Етел преди две години в Ей Би Ей, когато представяше първата си книга за „Гивънс и Маркс“, онази за жените в политиката. Беше изключително хубава. Забавна. Клюкарска. Продаваше се добре. Затова, когато поиска да се срещнем, се заинтересувах. Разказа ми за статията, която пишеше, и каза, че може би се е натъкнала на една история, която ще разтърси света на модата. Попита ме дали ако напише книга за това, аз ще я купя и какъв аванс би могла да очаква?

— Казах й, че очевидно трябва да знам повече подробности, но като се има предвид успехът на последната й книга и ако тази е толкова експлозивна, колкото твърди, ще я купим и вероятно ще обсъждаме аванс от около половин милион долара. Миналата седмица прочетох на шеста страница в „Поуст“, че е сключила договор с мен за половин милион долара и че книгата ще излезе на пазара през есента. Телефонът се скъса да звъни. Всички издателства на книги с меки корици искат да наддават за нея. Обадих се на агента на Етел. Тя дори не е говорила с него за това. Опитвах се да се свържа с нея, но безуспешно. Нито съм потвърдил, нито съм отрекъл условията. Истинска напаст за рекламата е, но ако напише книгата и ако е добра, нямам нищо против такъв аванс.

— И нямаш никаква представа коя според нея е тази история, която ще разтърси модната индустрия?

— Никаква.

Нийв въздъхна и стана.

— Отнех ти достатъчно време. Предполагам, че трябва да се успокоя. Съвсем в стила на Етел е да се запали по някакъв проект като този и да се скрие в някоя къщурка. По-добре да си гледам собствената работа — протегна му ръка. — Благодаря ти.

Той не пусна веднага ръката й. Усмивката му беше бърза и топла.

— Винаги ли изчезваш така светкавично? — попита той. — Преди шест години изхвърча от самолета като стрела. Снощи, докато се обърна, ти пак беше изчезнала.

Нийв отдръпна ръката си.

— Понякога намалявам до бяг — рече тя, — но сега по-добре да тичам и да обърна внимание на собствения си бизнес.

Той я изпрати до вратата.

— Чувам, че „Нийвс плейс“ е един от най-модните магазини в Ню Йорк. Мога ли да дойда да го видя?

— Разбира се. Дори не е необходимо да купуваш нещо.

— Майка ми живее в Небраска и носи прилични дрехи.

Докато слизаше с асансьора, Нийв се запита дали това е начинът, по който Джек Кемпбъл й казваше, че в живота му няма специална жена. Усети, че си подпява тихичко, докато излизаше в топлия априлски следобед. Махна на едно такси.

В магазина я чакаше съобщение да се обади на Тсе-Тсе в апартамента на Етел незабавно. Тсе-Тсе вдигна още след първото позвъняване.

— Нийв, слава Богу, че се обади. Искам да се махна оттук, преди онзи откачен племенник да се върне. Нийв, има нещо наистина странно. Етел има навика да крие стодоларови банкноти из апартамента. Така ми плати в аванс миналия път. Когато бях тук във вторник, видях една банкнота под килима. Тази сутрин открих една в шкафа за чинии и още три из мебелите. Нийв, те със сигурност не бяха там във вторник.

Сиймъс излезе от бара в четири и половина. Без да обръща внимание на блъскащите се минувачи, той се втурна по многолюдния тротоар нагоре по Кълъмбъс авеню. Трябваше да отиде в апартамента на Етел, а не искаше Рут да разбере, че е бил там. Откакто снощи откри, че е сложил писмото и чека в един и същи плик, се чувстваше като хванато в капан животно, което скача диво и се опитва да открие начин да избяга.

Имаше само една надежда. Не беше напъхал плика добре в кутията. Виждаше как връхчето му стърчи отвън. Може би щеше да успее да го извади. Шансът беше едно на милион. Здравият разум му казваше, че ако пощальонът е донесъл още писма, вероятно е набутал плика надолу. Но възможността все пак го привличаше, предлагайки му единствения начин на действие.

Сви по улицата на Етел и очите му пробягаха по минувачите. Надяваше се да не срещне познатите лица на съседите на Етел. Когато стигна до дома й, чувството за безнадеждност стигна точката на отчаянието. Не можеше дори да открадне едно писмо, без да изпорти всичко. Трябваше да имаш ключ, за да влезеш във вестибюла, където бяха пощенските кутии. Миналата вечер онова противно хлапе му беше отворило. Сега се налагаше да позвъни на портиера, а той със сигурност нямаше да му позволи да бърника из пощата на Етел.

Стоеше пред кооперацията. За апартамента на Етел се влизаше от улицата вляво. До главния вход водеха около десетина стъпала. Докато стоеше, чудейки се какво да прави, прозорецът на четвъртия етаж се отвори. Една жена се надвеси. Зад рамото й виждаше лицето на детето, с което беше разговарял вчера.

— Цяла седмица я няма — каза му с остър глас. — И слушай, едва не се обадих на ченгетата, когато те чух да й крещиш миналия четвъртък.

Сиймъс се обърна и полетя. Дъхът му излизаше като дрезгаво хриптене, докато тичаше невиждащо по Уест енд авеню. Не спря, докато не се озова на сигурно място в собствения си апартамент и не пусна резето на вратата. Едва тогава си даде сметка как думкаше сърцето му и как се бореха дробовете му за кислород. За свой ужас чу приближаващи се откъм спалнята стъпки. Рут вече се беше прибрала. Той изтри бързо лицето си с ръка и се опита да се овладее.

Рут изглежда не забеляза вълнението му. Беше преметнала кафявия му костюм през ръката си.

— Смятах да го давам на химическо чистене — каза му. — Ще бъдеш ли така добър да ми обясниш защо, за Бога, имаш в джоба си стодоларова банкнота?

Джек Кемпбъл остана в кабинета си още два часа, след като Нийв си тръгна. Но ръкописът, изпратен му заедно с ентусиазирана бележка от един агент, на когото имаше доверие, просто не можеше да задържи вниманието му. След безуспешни опити да започна да следи сюжета накрая бутна листата настрани с рядка за него раздразнителност. Гневът му бе насочен към самия него. Не беше честно да съдиш нечий труд, когато умът ти е деветдесет и девет процента зает.

Нийв Кърни. Странно как преди шест години се ядосваше, че не е успял да вземе телефона й. Даже го беше потърсил в манхатънския указател, когато няколко месеца след това пристигна в Ню Йорк. Имаше цели страници с хора, чиито фамилии бяха Кърни. Но нито една Нийв. Беше му казала нещо за магазин за дрехи. Търси на Кърни. Нищо.

И тогава той вдигна рамене и почти забрави. Доколкото му беше известно, тя имаше приятел, с когото живееха заедно. Но по някаква причина така и не я беше забравил напълно. На коктейла, когато се приближи към него, веднага я позна. Вече не беше онова двадесет и една годишно момиче в пуловер за ски. Беше светска, модно облечена млада жена. Но черната й като въглен коса, млечнобялата кожа, огромните кафяви очи, луничките на носа й — всичко това беше същото.

Сега Джек се улови, че се пита дали Нийв има сериозен приятел. Ако нямаше…

В шест часа помощничката му надникна през вратата.

— Писна ми — обяви тя. — Имаш ли нещо противна те предупредя, че ще съсипеш всички, ако стоиш до късно?

Джек бутна настрани, непрочетения ръкопис и стана.

— Тръгвам — рече той. — Само един въпрос, Джини? Какво знаеш за Нийв Кърни?

Докато вървеше към взетия под наем апартамент на Сентръл парк-сауд, мислеше върху отговора. Нийв — Кърни имаше сензационно преуспяващ бутик. Джини купуваше специалните си тоалета от там. Нийв беше харесвана и уважавана. Беше предизвикала шумотевица преди няколко месеца, когато се беше надигнала срещу един дизайнер, в чиито цехове работеха деца. Нийв беше борец.

Също така беше попитал за Етел Лемстън. Джини беше изцъклила очи.

— Не ме карай да започвам.

Джек остана в апартамента си достатъчно, за да се увери, че не му се ще сам да си приготвя вечерята. Вместо това реши, че най-добре ще е да отиде да яде макарони в заведението на Никола. То се намираше на Осемдесет и четвърта улица, между Лексингтън и Трето авеню.

Решението се оказа добро. Както винаги, там имаше опашка за маси, но след като изпи едно питие на бара, любимият му сервитьор Лу го потупа по рамото.

— Всичко е наред, мистър Кемпбъл.

Най-сетне, докато пиеше поръчаната половин бутилка „Валполицела“, ядеше салатата от пореч и цикория и лингуин с frutti di mare, Джек усети, че се отпуска. Поръча си двойно еспресо и поиска сметката.

Напускайки ресторанта, вдигна рамене. През цялата вечер беше наясно, че ще отиде пеша до Медисън авеню и ще види „Нийвс плейс“. След няколко минути, докато студеният сега бриз му напомняше, че все още е април и че пролетното време може да бъде капризно, той разгледа красиво подредените витрини. Онова, което видя, му хареса. Елегантни, женствени меки щамповани рокли и подходящи чадъри. Уверени пози на манекените с почти арогантно наклонените им глави. Някак си беше сигурен, че Нийв иска да каже нещо с тази комбинация на сила и мекота.

Но докато разглеждаше внимателно витрините, му мина мимолетната мисъл, която му беше убягнала, когато се опитваше да каже на Нийв какви бяха точните думи на Етел. „Има клюка; има вълнение; има универсалност в модата — му беше казала тя по нейния забързан, задъхан начин. — Затова е статията ми. Но само си представи, че мога да ти предложа много повече от това. Бомба. Ти Ен Ти[6].“

Закъсняваше за една среща. Беше я прекъснал.

— Изпрати ми анотация.

Настойчивият, натрапчив отказ на Етел да бъде отпратена.

— Колко струва един грандиозен скандал?

И неговото почти шеговито: „Ако е достатъчно сензационен, около половин милион“.

Джек гледаше втренчено манекените, хванали подобните на слънчобрани чадъри. Очите му се преместиха върху бяло-синия навес, на който беше написано „Нийвс плейс“. Утре можеше да се обади на Нийв и да й каже какво точно му беше казала Етел.

Докато свиваше по Медисън авеню, отново усещайки необходимостта да повърви, продиктувана от смътното, неопределено безпокойство, той си помисли: „Наистина ли търся извинение? Защо просто не я поканя да излезем?“

В този момент вече можеше да определи причината за безпокойството си. Никак не му искаше да чуе, че Нийв има сериозна връзка с някой друг.

В четвъртък Кити Конуей беше много заета. От девет сутринта до обяд караше възрастни хора при лекарите. Следобед работеше безплатно в малкото магазинче в „Гардън стейт мюзиъм“. И двете дейности й създаваха усещането, че прави нещо полезно.

Преди много време в колежа беше изучавала антропология със смътната идея да стане втората Маргарет Мийд[7]. После беше срещнала Майк. Сега, докато помагаше на едно шестнадесетгодишно момиче да си избере копие на египетска огърлица, тя си помисли, че може би през лятото ще се запише на антропологична екскурзия.

Идеята й се струваше интригуваща. Докато караше към къщи в априлската вечер, Кити осъзна, че започва да става нетърпелива към себе си. Време беше отново да започне да живее. Сви от Линкълн авеню и се усмихна, като видя къщата си, извисяваща се на извивката на Гранд Вю съркъл: впечатляваща бяла колониална сграда с черни капаци на прозорците.

Влезе и мина през стаите на долния етаж, включвайки лампите, после запали газовата камина в кабинета. Когато Майкъл беше жив, той правеше хубави, буйни огньове, като опитно струпваше дърва върху подпалките и редовно подхранваше огъня, така че мирисът на дърво изпълваше стаята. Независимо обаче колко се опитваше, Кити не можеше да разпали огъня както трябва и като се извини пред паметта на Майкъл, тя инсталира газ.

Качи се горе в голямата спалня, която бе пребоядисала в прасковено и бледозелено, имитирайки гоблените в музея. Съблече сивия вълнен костюм от две части и се подвоуми дали да не вземе един душ сега и да се облече удобно в пижама и халат. Лош навик, каза си. Само шест часът е.

Вместо това измъкна от гардероба син анцуг и се протегна за маратонките си.

— Още сега отново се заемам с джогинг — каза си.

Тръгна по обичайния си маршрут. От Гранд Вю към Линкълн авеню, една миля към града, заобиколи автобусната спирка и обратно към къщи. С приятна удовлетвореност хвърли анцуга и бельото си в коша в банята, взе душ, облече си пижама и се огледа в огледалото. Винаги е била слаба и доста добре поддържаше формата си. Бръчките около очите й не бяха дълбоки. Косата й изглеждаше почти естествена. Фризьорката в салона беше успяла да наподоби собствения й оттенък на червеното. Не е зле, каза Кити на отражението си, но, мили Боже, след две години ще стана на шестдесет.

Беше време за новините в седем, както, безспорно, и за шери. Кити тръгна през спалнята към коридора и осъзна, че беше оставила лампата в банята да свети. Харесва ли ми, или не, но електричеството трябва да се пести. Върна се бързо и се протегна към ключа на лампата. Пръстите й изтръпнаха. Ръкавът на синия й анцуг висеше от коша. Студеното острие на страха накара гърлото на Кити да се свие. Устните й пресъхнаха. Усети как косата на врата й настръхна. Този ръкав. В него трябваше да има ръка. Вчера. Когато конят препусна. Онова парче найлон, докоснало лицето й. Смътният образ на синя дреха и ръка. Не беше луда. Беше видяла ръка.

Кити забрави за новините в седем. Вместо това седна пред камината и, наклонена напред на дивана, отпиваше шери. Нито огънят, нито шерито успяваха да се преборят с вледеняващото усещане в тялото й. Трябваше ли да се обади в полицията? Ами ако грешеше? Щеше да изглежда като глупачка.

Не греша, каза си, но ще изчакам до утре. Ще отида с колата до парка и ще мина по същата пътека. Това, което видях, беше ръка, но на онзи, на когото принадлежи, вече не може да му се помогне.

— Казваш, че племенникът на Етел е в апартамента? — попита Майлс, докато пълнеше кофичката за лед. — Значи си е заел малко пари и после ги е върнал. Случвали са се такива неща.

Разумното обяснение на заобикалящите изчезването на Етел обстоятелства — зимните палта, а сега и стодоларовите банкноти, отново накара Нийв да се почувства глупаво. Беше доволна, че още не му беше казала за срещата си с Джек Кемпбъл. Като се прибра вкъщи, тя се преоблече в син копринен панталон и подходяща блуза с дълъг ръкав. Очакваше Майлс да каже: „Много си се издокарала за такива старчоци“. Вместо това обаче я погледна нежно, когато влезе в кухнята, и й каза: „Майка ти винаги изглеждаше прекрасно в синьо. Колкото повече растеш, толкова повече заприличваш на нея“.

Нийв посегна към готварската книга на Рената. Щеше да поднесе тънко нарязана шунка с пъпеш, макарони с песто, баница със скариди, салата от млади зеленчуци, салата от цикория, сирене и сладкиш. Запрелиства книгата, докато не стигна до страницата със скиците. Отново избегна да ги погледне. Вместо това се концентрира върху инструкциите, които Рената беше написала за печенето на баницата.

Реши, че вече всичко е готово, и отиде до хладилника за кутия хайвер. Майлс я гледаше как слага препечени хапки върху чинията.

— Никога не развих вкус към това нещо — рече той. — Твърде плебейско от моя страна, знам.

— Не може да се каже, че си плебей. — Нийв сложи хайвер върху тънкото резенче хляб. — Но пропускаш много. — Тя го погледна изучаващо. Беше облечен с тъмносиньо сако, сив панталон, светлосиня риза и с хубавата вратовръзка в червено и синьо, която му беше подарила за Коледа. Привлекателен мъж, помисли си тя, и, което беше още по-хубаво, човек никога не би допуснал, че е бил толкова болен. Каза му го.

Майлс се протегна и весело мушна една хапка с хайвер в устата си.

— И все пак не ми харесва — изкоментира той, след което добави: — Наистина се чувствам добре и бездействието започва да ми къса нервите. Получих предложение да оглавя Агенцията за борба с наркотиците във Вашингтон. Това ще означава да прекарвам по-голямата част от времето си там. Какво мислиш?

Нийв ахна и го прегърна.

— Чудесно. Съгласи се. Наистина можеш да се справиш с тази работа.

Тананикайки си, тя отнесе хайвера и платото с „Брис“ в дневната. Сега само да можеше да открие и Етел Лемстън. Тъкмо се чудеше колко ли време ще мине, преди Джек Кемпбъл да й се обади, когато на вратата се позвъни. Двамата им госта пристигнаха заедно.

Епископ Девин Стентън беше един от малцината прелати, който и на частни събирания се чувстваше по-удобно в свещеническите одежди, отколкото със спортно яке. Остатъците от вече убито медната коса се смесваха със сиво. Зад очилата със сребърни рамки меките му сини очи излъчваха топлота и интелигентност. Високото му, слабо тяло приличаше на живак, когато се движеше. Нийв винаги изпитваше предизвикващото неудобство у нея усещане, че Дев може да чете мислите й, и приятното чувство, че онова, което прочита там, му харесва. Тя го целуна нежно.

Антони де ла Салва отново блестеше в едно от собствените си творения. Беше облечен с тъмносив костюм от италианска коприна. Елегантната му линия скриваше допълнителните килограми, които бяха започнали да се лепят по и без това закръгленото му тяло. Нийв си спомни изказването на Майлс, че Сал му напомня за добре охранен котарак. Сравнението напълно му подхождаше. Черната му, недокосната от среброто коса блестеше също като мокасините му „Гучи“. За Нийв беше станало вече като втора природа да калкулира цената на дрехите. Реши, че костюмът на Сал на дребно ще се продава за около хиляда и петстотин долара.

Както винаги, Сал пращеше от добро настроение.

— Дев, Майлс, Нийв, моите трима любими хора, като не се брои настоящата ми приятелка, но като се броят, разбира се, бившите ми съпруги. Дев, мислиш ли, че Майката църква ще ме приеме обратно, когато остарея?

— Предполага се, че блудният син трябва да се завърне разкаян и в дрипи — отбеляза епископът сухо.

Майлс се засмя и обви с ръце раменете на двамата си приятели.

— Господи, хубаво е, когато се събера с вас двамата. Чувствам се така, сякаш отново сме в Бронкс. Все още ли пиете водка „Абсолют“, или сте открили нещо по-модно?

Вечерта започна по обичайния приятен и спокоен начин, който се беше превърнал в нещо като ритуал. Дебати относно второто мартини, вдигане на раменете и „Защо не, не се събираме толкова често“, от страна на епископа, „По-добре да спра“, от страна на Майлс, и безгрижното „Разбира се“, от страна на Сал. Разговорът се движеше от съвременната политика: „Дали кметът ще спечели отново?“, през проблемите на църквата: „Не можеш да изучиш детето си в енорийско училище за по-малко от хиляда и шестстотин долара годишно. Господи, спомняте ли си, като бяхме в «Сейнт Франсис Ксавие» и родителите ни плащаха по долар на месец? Енорията издържаше училището с игри на бинго“, към оплакванията на Сал от вносните стоки: „Разбира се, трябва да се съобразяваме с изискванията на профсъюза, но можем да взимаме направените в Корея и Хонконг дрехи за една трета от цената. Ако не се възползваме, значи сме балами. Ако го направим пък, нарушаваме изискванията на профсъюза“ и към сухия коментар на Майлс: „Продължавам да смятам, че не знаем дори наполовина колко престъпни пари има на Седмо авеню“.

Неизбежно разговорът се насочи към смъртта на Ники Сепети.

— Твърде леко се измъкна, като умря в леглото — изкоментира Сал и веселото изражение изчезна от лицето му. — След онова, което стори на твоята хубавица.

Нийв видя как устните на Майлс се свиха. Преди много време Сал беше чул Майлс закачливо да нарича Рената, „моята хубавица“ и, за раздразнение на Майлс, бе подел обръщението. „Как е хубавицата?“ — приветстваше той Рената. Нийв все още си спомняше момента при бдението над Рената, когато Сал беше коленичил пред ковчега с насълзени очи, после беше станал, беше прегърнал Майлс и му беше казал: „Опитай се да си мислиш, че твоята хубавица спи“.

Майлс беше отвърнал с равен глас:

— Тя не спи. Мъртва е. И, Сал, никога вече не й казвай така. Така я наричах само аз.

До този момент той не го беше правил. Настъпи миг на неловко мълчание, после Сал изгълта остатъка от мартинито си и се изправи.

— Веднага се връщам — каза той усмихнато и се насочи по коридора към банята за гости.

Девин въздъхна.

— Може да е гениален дизайнер, но все още няма никакви обноски.

— Но също така ми помогна да започна — напомни им Нийв. — Ако не беше Сал, сигурно все още щях да съм продавачка в „Блумингдейл“[8].

Видя изражението в очите на Майлс и предупреди:

— Не ми казвай, че щях да съм по-добре.

— Дори не ми е минавало през ума.

Когато сервира вечерята, Нийв запали свещите и намали светлината на полилея. Стаята потъна в мек сумрак. Всяко блюдо бе обявявано за превъзходно. Майлс и епископът си искаха втори път от всяко ястие, а Сал и по трети.

— Забрави диетите — рече той. — Това е най-добрата кухня в Манхатън.

Докато ядяха десерта, разговорът неминуемо се насочи към Рената.

— Това е една от нейните рецепти — каза им Нийв. — Приготвена специално за вас двамата. Всъщност едва започвам да използвам готварските й книги, но е забавно.

Майлс им разказа за възможността да оглави Агенцията за борба с наркотиците.

— Може да ти правя компания във Вашингтон — каза Девин с усмивка, после добави: — Това е съвсем неофициално.

Сал настоя да помогне на Нийв да разчисти масата и предложи да направи еспресото. Докато той се занимаваше с апарата за еспресо, Нийв извади от шкафа прекрасните чашки за кафе в зелено и златно, които се предаваха от поколение на поколение във фамилията Розети.

Силен трясък и вик на болка ги накараха да се втурнат към кухнята. Апаратът за еспресо беше паднал и беше залял плота и готварската книга на Рената. Сал беше подложил огненочервената си ръка под студената вода. Лицето му беше ужасно пребледняло.

— Дръжката на тази дяволска кафеварка падна — опитваше се да звучи безгрижно. — Майлс, мисля, че се опитваш да си го върнеш, задето ти счупих ръката, когато бяхме деца.

Очевидно изгореното болеше много.

Нийв се втурна за евкалиптовите листа, които Майлс винаги пазеше за изгаряния. Подсуши ръката на Сал и я покри с листата, после я превърза с мека ленена кърпа. Епископът вдигна кафеварката и започна да забърсва. Майлс подсушаваше готварската книга. Нийв видя изражението му, докато разглеждаше скиците на Рената, които сега бяха напълно просмукани и изпоцапани с кафе.

Сал също го забеляза. Измъкна ръката си изпод пръстите на Нийв.

— Майлс, за Бога, съжалявам.

Майлс сложи книгата над мивката, подсуши локвичките кафе върху нея, покри я с кърпа и я положи внимателно върху хладилника.

— За какво, по дяволите, съжаляваш? Нийв, никога преди не съм виждал тази отвратителна кафеварка. Кога я купи?

Нийв започна да прави ново еспресо със старата кафеварка.

— Беше подарък — отвърна неохотно. — Етел Лемстън ти я изпрати за Коледа, след като беше тук на партито.

Девин Стентън погледна изумено, когато Майлс, Нийв и Сал избухнаха в горчив смях.

— Ще ви обясня, след като седнем, Ваше Преосвещенство — каза Нийв. — Господи, независимо какво правя, не мога да се отърва от Етел дори и само за една вечеря.

Докато пиеха еспресото със „Самбука“, тя им разказа за обезпокоителното изчезване на Етел. Коментарът на Майлс беше:

— Стига да не ми се мярка.

Опитвайки се да не се мръщи от болката в ръката си, по която се образуваха мехури, Сал си наля втора „Самбука“ и рече:

— Няма нито един дизайнер на Седмо авеню, на когото да не е досаждала за тази статия. За да отговоря на въпроса ти, Нийв, тя ми позвъни миналата седмица и настоя да я свържат с мен. Бяхме по средата на едно съвещание. Искаше да ми зададе въпроси като: „Вярно ли е, че са ви наказвали в «Кристофър Кълъмбъс хай скуул»[9] за това, че сте бягали от училище?“.

Нийв го зяпна.

— Сигурно се шегуваш.

— Нищо такова. Предполагам, че статията на Етел ще развенчае всички истории, за които дизайнерите плащат на журналистите да разпространяват. Това може да е страхотно за статия, но кажи ми дали струва половин милион долара за книга! Направо съм слисан!

Нийв се готвеше да сподели, че всъщност на Етел не са й предложили такъв аванс, но навреме спря. Джек Кемпбъл очевидно не желаеше това да се разчуе.

— Между другото — добави Сал, — говори се, че шумът, който вдигна около цеховете на Стюбър, е извадил много кирливи ризи. Нийв, стой далеч от този човек.

— Какво трябва да означава това? — попита остро Майлс.

Нийв не беше казала на Майлс за слуха, че заради нея Гордън Стюбър може да бъде подведен под отговорност. Поклати глава към Сал, докато казваше:

— Това е един дизайнер, от когото престанах да купувам заради начина, по който върти бизнеса си. — Тя погледна умолително Сал: — Все още мисля, че има нещо нередно в изчезването на Етел. Знаеш, че тя купуваше всичките си дрехи от мен, а зимните й палта са в гардероба й до едно.

Сал вдигна рамене.

— Нийв, ще бъда честен, Етел е толкова завеяна, че вероятно е изхвърчала навън без палто и дори не го е забелязала. Почакай и ще видиш. Ще се появи в нещо, което е купила в „Джей Си Пени“.

Майлс се изсмя. Нийв поклати глава.

— Много ми помогна.

Преди да станат от масата, Девин Стентън отправи молитва:

— Благодарим Ти, Господи, за доброто приятелство, за прекрасните ястия, за красивата млада жена, която ги приготви, и те молим да благословиш паметта на Рената, която всички ние обичахме.

— Благодаря ти, Дев — Майлс докосна ръката на епископа. После се засмя. — А ако беше тук, сега тя щеше да ти каже да почистиш кухнята, Сал, защото ти направи кочината.

След като епископът и Сал си тръгнаха, Нийв и Майлс напълниха миялната машина и измиха тенджерите и тиганите в приятна тишина. Нийв вдигна провинилата се кафеварка.

— Може би ще е по-добре да махна това, преди още някой да се изгори — отбеляза тя.

— Не, остави я — каза й Майлс. — Изглежда ми доста скъпа и мога да я поправя някой ден, когато имам нужда от опасност.

Опасност. За Нийв думата сякаш увисна във въздуха. Тя поклати нетърпеливо глава при мисълта, после изгаси лампата в кухнята и целуна Майлс за лека нощ. Огледа се, за да се увери, че всичко е наред. Светлината от коридора се прокрадваше в кабинета и Нийв се намръщи, като видя, че пада върху измокрените, изпоцапани страници от готварската книга на Рената, която Майлс беше сложил върху бюрото си.

[1] Палто от импрегниран плат. — Б.пр. ↑

[2] Храбър, смел в решителен герой. — Б.пр. ↑

[3] 14 февруари — празник на влюбените. — Б.пр. ↑

[4] Вратата на рая. — Б.пр. ↑

[5] Ню Йорк (жарг.). — Б.пр. ↑

[6] Тротил. — Б.пр. ↑

[7] Американска антроположка (1901 — 1978). — Б.пр. ↑

[8] Голям магазин в Ню Йорк — Б.пр. ↑

[9] Гимназията „Христофор Колумб“. — Б.пр. ↑

8

В петък сутринта Рут Лемстън излезе от апартамента, докато Сиймъс се бръснеше. Не му каза довиждане. Споменът за начина, по който лицето му се беше изкривило от гняв, когато размаха пред него стодоларовата банкнота, бе запечатан в ума й. През тези няколко последни години месечният чек за издръжката бе задушил всичките й чувства към него, освен възмущението. Сега се появи и ново чувство. Тя се страхуваше. От него? За него? Не знаеше.

Рут изкарваше двадесет и шест хиляди долара годишно като секретарка. Като се извадеха данъците, социалните осигуровки и разноските за колата, дрехите и обядите, тя пресметна, че по три дни седмично работеше, за да изплаща издръжката на Етел.

— Робувам заради онази брантия — това беше изречението, което често изстрелваше към Сиймъс.

Обикновено Сиймъс се опитваше да я успокои. Но снощи лицето му се изкриви от гняв. Вдигна юмрука си и за миг тя потрепери, сигурна, че ще я удари. Но той измъкна стодоларовата банкнота от ръката й и я скъса на две.

— Искаш да знаеш откъде съм я взел? — изкрещя. — Онази кучка ми я даде. Когато я помолих да ме освободи, тя ми отвърна, че с радост ще ми помогне. Била прекалено заета, за да ходи по ресторанти, така че това й било останало от предишния месец.

— Тогава значи не ти е казала да престанеш да й изпращаш чековете? — извика Рут.

Изписаният по лицето му гняв се превърна в омраза.

— Може би успях да я убедя, че на всеки човек му идва до гуша. Няма да е зле и ти да го разбереш.

Отговорът му предизвика у Рут такива емоции, от които дъхът й все още излизаше на остри и дрезгави хрипове.

— Не смей да ме заплашваш — изкрещя тя и с ужас видя как Сиймъс избухва в сълзи. Хлипайки, той й разказа как беше сложил чека заедно с писмото и как детето, което живееше над Етел, бе говорило за издръжката, която носеше. — Цялата кооперация ме смята за шут.

Рут цяла нощ лежа будна в една от спалните на момичетата. Бе обзета от такова презрение към Сиймъс, че не можеше да понесе дори мисълта да е близо до него. С приближаването на сутринта тя осъзна, че презрението беше насочено и към самата нея. „Онази жена ме е превърнала в зла вещица, помисли си тя. На това трябва да се сложи край.“ Сега устните й бяха стегнати в сурова, права линия и вместо направо да свие по Бродуей към станцията на метрото, тя тръгна към Уест енд авеню. Духаше остър сутрешен вятър, но ниските й обувки й позволяваха да се движи бързо.

Щеше да се изправи срещу Етел. Би трябвало да го направи още преди години. Беше прочела достатъчно от статиите на Етел, за да знае, че тя се представя за феминистка. Но сега, след като беше подписала такъв голям договор за книга, наистина беше уязвима. С удоволствие щяха да отпечатат на шеста страница в „Поуст“, че измъква по хиляда долара месечно от мъж с три дъщери в колеж. Рут си позволи да се усмихне мрачно. Ако Етел не се откажеше от правото си на издръжка, Рут щеше да се впие в гърлото й. Първо чрез „Поуст“. После в съда.

Беше отишла в отдел „Кадри“ в компанията, за да поиска спешен заем за покриването на вноската за обучение. Завеждащата отдела беше шокирана, като разбра за издръжката.

— Имам приятелка, която е добра специалистка по семейно право — каза тя. — Може да си позволи да поеме безплатно случая и с удоволствие ще се заеме с такова дело. Доколкото ми е известно, не можеш да развалиш споразумение за доживотна издръжка, но може би е време този закон да се промени. Ако успееш да предизвикаш общественото недоволство, много неща могат да се случат.

Рут се беше поколебала.

— Не искам да притеснявам момичетата. Това ще означава да признаем, че барът едва успява да се пребори с фалита. Нека го обмисля.

Докато пресичаше Седемдесет и трета улица, Рут си помисли: „Или тя ще се откаже от издръжката, или ще отида да се видя с адвокатката“. Млада жена с дете в количка връхлетя върху нея. Рут отстъпи встрани, за да я избегне, и се сблъска с един мъж с шапка, която почти покриваше тясното му лице, и мръсно палто, вмирисано на вкиснало вино. Тя сбърчи нос с отвращение, стисна чантичката си и забърза към отсрещния тротоар. „Улиците са толкова многолюдни, помисли си тя. Тичащи с учебниците си деца, старчоци, които превръщат ежедневното отиване до будката за вестници в разходка, отиващи на работа хора, опитващи се да спрат такси.“

Рут никога не забрави къщата в Уестчестър, която искаха да купят преди двадесет години. Тогава струваше тридесет и пет хиляди долара, а сега сигурно десеторно повече. Когато в банката видяха, че трябва да се изплаща издръжка, не одобриха ипотеката.

Сви на изток по Осемдесет и втора улица — квартала на Етел. Рут изправи рамене, нагласи очилата си без рамки, подготвяйки се подсъзнателно, като борец, който след малко ще излезе на тепиха. Сиймъс й беше казал, че Етел живее в партерния апартамент и си има собствен вход. Името над звънеца „Е. Лемстън“ го потвърди.

Отвътре се чуваха слабите звуци на радио. Тя натисна силно звънеца с показалеца си. Но нито при първото, нито при второто позвъняване последва някаква реакция. Рут обаче нямаше намерение да се отказва. Третия път натисна звънеца и не го пусна.

Пронизителното звънене продължи цяла минута, преди да бъде възнаградена с изщракването на ключалката. Вратата се отвори рязко. Един млад мъж с разрешена коса и все още незакопчана риза я погледна гневно.

— Какво, по дяволите, искате? — попита той. После направи забележим опит да се успокои. — Съжалявам. Приятелка на леля Етел ли сте?

— Да, и се налага да се вида с нея — Рут тръгна напред, като принуди младия мъж или да препречи пътя й, или да я пусне. Той се отдръпна и тя се озова в дневната. Бързо се огледа. Сиймъс все говореше колко лоша домакиня е Етел, но този апартамент блестеше от чистота. Имаше прекалено много хартия, но тя беше подредена на спретнати купчини. Хубави старинни мебели. Сиймъс й беше казал за мебелите, които беше купил за Етел. „А аз живея с онези ужасни боклуци“, помисли си тя.

— Аз съм Дъглас Браун — Дъг изпита мрачно предчувствие. Имаше нещо в тази жена, нещо в начина, по който оглеждаше апартамента, което го изнервяше. — Племенник съм на Етел — рече той. — Среща ли имате?

— Не, но настоявам да се видя с нея незабавно — Рут се представи. — Аз съм съпругата на Сиймъс Лемстън и дойдох да взема последния чек, който й е изпратил. Оттук нататък няма да плаща повече издръжка.

На бюрото имаше купчина писма. Сред горните тя видя бял плик с кафяви ръбчета — от комплекта, който момичетата бяха подарили на Сиймъс за рождения му ден.

— Ще взема това — каза тя.

Преди Дъг да успее да я спре, пликът беше в ръката й. Тя го отвори и извади съдържанието му. Хвърли му поглед, взе чека и върна писмото в плика.

Докато Дъг Браун я зяпаше, прекалено учуден, за да протестира, тя бръкна в чантата си и извади парчетата от стодоларовата банкнота, която Сиймъс беше скъсал.

— Нея я няма, както разбирам — рече тя.

— Ама че здрави нерви имате — сопна се Дъг.

— Мога да накарам да ви арестуват за това.

— Не бих се опитала на ваше място — каза му Рут. — Ето — тя мушна парчетата от скъсаната банкнота в ръката му. — Кажете на онзи паразит да си я залепи и да отиде на последната си вечеря за сметка на съпруга ми. Кажете й, че няма да получи нито цент повече от нас и ако се опита, ще съжалява за това при всяка глътка въздух, която си поема, до края на живота си.

Рут не даде на Дъг шанс да отговори. Вместо това отиде до стената, където бяха окачени снимките на Етел, и ги разгледа.

— Тя се прави, че се бори за най-различни смътни и неопределени каузи и получава дяволските си награди, но въпреки това вкарва в гроба единствения човек, който някога се е опитвал да се държи с нея като с жена и като с човешко същество. — Рут се обърна към Дъг: — Мисля, че тя е жалка. Зная какво мисли за вас. Вие ядете в разни префърцунени ресторанти храната, за която моят съпруг, аз и децата ни плащаме, но не сте доволен от това и крадете от тази жена. Етел каза на съпруга ми за вас. Мога само да добавя, че напълно си го заслужавате.

Тя си тръгна. С придобили пепеляв цвят устни, Дъг се строполи на дивана. На кого още бъбривата Етел беше казала за навика му да си взима от парите от издръжката й?

Когато Рут излезе на тротоара, бе поздравена от една жена, която стоеше пред кооперацията. Изглеждаше на около четиридесет години. Рут забеляза, че русата й коса е в модната рошава прическа, че пуловерът и панталонът й са модни и че изражението й би могло да се опише единствено като любопитно до невъздържаност.

— Съжалявам, че ви безпокоя — каза жената, — но аз съм Жоржет Уелс, съседка на Етел, и се тревожа за нея.

Една слаба тийнейджърка отвори вратата на сградата, слезе шумно по стъпалата и застана до Уелс. Проницателните й очи гледаха Рут от горе до долу и не отминаха факта, че стоеше пред апартамента на Етел.

— Приятелка на мисис Лемстън ли сте? — попита тя.

Рут беше сигурна, че именно това е момичето, което се беше присмяло на Сиймъс. Силното усещане, че не я харесва, се смеси с вледеняващия, дълбок ужас дали ще може да овладее коремните си мускули. Защо тази жена се безпокоеше за Етел? Помисли си за убийствената ярост на лицето на Сиймъс, когато разказваше как Етел е мушнала стодоларовата банкнота в джоба му. Помисли си за подредения апартамент, от който току-що беше излязла. Колко пъти през изминалите години Сиймъс й беше казвал, че Етел трябва само да влезе в една стая и все едно че в нея е паднала атомна бомба? Етел не е била в апартамента скоро.

— Да — отвърна Рут, опитвайки се да прозвучи мило. — Учудвам се, че Етел я няма, но има ли причини за безпокойство?

— Дана, върви на училище — заповяда майка й. — Пак ще закъснееш.

Дана се нацупи.

— Искам да чуя.

— Добре, добре — рече нетърпеливо Уелс и отново се обърна към Рут. — Става нещо странно. Миналата седмица Етел бе посетена от бившия си съпруг. Обикновено той идва само на пето число от месеца, ако не е изпратил издръжката по пощата. Така че, когато го видях да се промъква миналия четвъртък следобед, си помислих, че това е странно. Имам предвид, че беше едва тридесети, така че защо ще й плаща по-рано? Е, нека ви кажа, че имаха страхотен скандал! Чувах ги да си крещят така, все едно бях при тях в стаята.

Рут успя да овладее гласа си.

— За какво говореха?

— Е, искам да кажа, че чувах виковете. Не можех да чуя думите. Тръгнах да слизам по стълбите само в случай, че Етел е в беда…

„Не, искала си да чуваш по-добре“, помисли си Рут.

— … но тогава телефонът ми иззвъня. Майка ми се обаждаше от Кливлънд във връзка с развода на сестра ми. Мина цял час, преди мама да спре, за да си поеме въздух. Дотогава кавгата беше приключила. Обадих се на Етел. Отношението й към бившия й съпруг е доста странно. Страхотно го имитира, знаете ли? Но тя не отговори, така че реших, че е излязла. Знаете какъв човек е Етел — вечно бърза за някъде. Но обикновено ми казва, ако ще заминава за повече от два дни, а този път не ме предупреди. Сега в апартамента й живее племенникът й и това също е странно.

Жоржет Уелс кръстоса ръце.

— Малко е студено, нали? Ненормално време. Предполагам заради всичкия онзи лак за коса в озона. Както и да е — продължи тя, докато Рут я гледаше втренчено, а Дана поглъщаше всяка дума, — имам странното усещане, че нещо се е случило с Етел и че онзи тъпанар, бившият й съпруг, има нещо общо с това.

— И не забравяй, мамо — прекъсна я Дана, — той дойде отново в сряда и се държеше така, сякаш много се страхуваше от нещо.

— Щях да стигна и до това. Ти си го видяла в сряда — на пети, така че вероятно е донесъл чека. Но аз го видях и вчера. Мога ли да знам защо се върна? И никой не е виждал Етел. Струва ми се, че може да й е сторил нещо и да е оставил улика, която го безпокои — Жоржет Уелс се усмихна триумфално, завършвайки разказа си. — Като добра приятелка на Етел — рече тя на Рут, — помогнете ми да реша. Дали да се обадя в полицията и да им кажа, че може би моята съседка е била убита?

В петък сутринта на Кити Конуей й се обадиха от болницата. Един от шофьорите доброволци беше болен. Дали би могла да го замести?

Едва късно следобед успя да се прибере у дома, да се преоблече в спортен екип и да подкара към Морисън Стейт парк. Сенките се удължаваха и по пътя тя се поколеба дали да не изчака до сутринта, после решително продължи, докато не стигна до парка. През последните няколко дни слънцето беше изсушило чакълената настилка на паркинга и пътечките, които излизаха от него, но земята под гъстите дървета все още беше влажна.

Кити се насочи към склона, опитвайки се да следва посоката и да проследи маршрута, откъдето преди четиридесет и осем часа кобилата беше препуснала. Но, за свое раздразнение, тя осъзна, че съвсем не е сигурна в коя посока да върви.

— Нямам абсолютно никакво чувство за ориентация — измърмори тя, когато едно клонче я плесна по лицето. Спомни си как Майк й рисуваше старателно скици с кръстопътища и ориентиращи знаци винаги, когато й се наложеше да шофира до непознато място.

След като изгуби четиридесет минути, маратонките й се изкаляха и намокриха, краката започнаха да я болят, а не беше постигнала нищо. Спря да си почине на една полянка, където обикновено курсистите по езда се събираха да се прегрупират. Наоколо нямаше други хора, не чуваше и звуци от яздене по пътечките. Слънцето почти беше залязло. Трябва да съм луда, помисли си тя. Това не е място, на което се идва сама. Ще дойда отново утре.

Изправи се и започна да се връща. Чакай малко, помисли си тя, беше точно зад нея. На V-образното разклонение свихме надясно и тръгнахме по този наклон. Някъде там онази дяволска кранта реши да побегне.

Знаеше, че не греши. Предчувствието и надигащият се страх накараха сърцето й да задумка бясно. През безсънната нощ умът й приличаше на излязло изпод контрол махало. Беше видяла ръка. Трябваше да се обади на полицията. Странно. Беше само въображението й. Щеше да изглежда като глупачка. Щеше да се обади анонимно и да не се замесва в това. Не. Ами ако беше права, и те по някакъв начин проследяха обаждането? Накрая се върна към първоначалния план. Да види сама.

Отне й двадесет минути да измине пътя, който конете бяха взели за пет. „Тук онова глупаво животно започна да яде всичко зелено по пътя си — спомни си тя. — Дръпнах юздите, то се обърна и се втурна надолу“.

„Тук“ беше стръмен скалист склон. В настъпващия мрак Кити започна да слиза надолу. Камъчетата се плъзгаха под маратонките й. Веднъж загуби равновесие, падна и си ожули ръката. Наистина само това ми трябва, помисли си тя. Въпреки че беше много студено, по челото й избиха струйки пот. Изтри ги с изцапаната си от калта между скалите ръка. Нямаше и помен от син ръкав.

На половината път надолу стигна до голяма скала и спря да си почине до нея. Бях луда, реши тя. Слава Богу, че не станах абсолютна глупачка и не се обадих в полицията. Щеше да си поеме дъх, да се върне вкъщи и да вземе топъл душ.

— Не мога да разбера защо някои хора смятат, че катеренето е забавно — каза тя на глас. Когато дишането й се успокои, тя изтри ръце в светлозеления си анцуг. Приготви се да стане и се хвана с дясната ръка за скалата. Тогава усети нещо.

Кити погледна надолу. Опита се да изпищи, но не излезе никакъв звук, а само тих, невярващ стон. Пръстите й докосваха други пръсти — с маникюр, с яркочервен лак, и скалата, която ги обграждаше, ги повдигаше нагоре. Безжизнената ръка бе обрамчена от синия маншет, който се беше вмъкнал в подсъзнанието й, а около него като жалейна лента имаше късче черен найлон.

Дени Адлер, маскиран като пияница, се настани точно срещу Шваб хауз в седем часа сутринта в петък. Все още беше студено и ветровито и той осъзна, че обстоятелствата са срещу това Нийв Кърни да отиде пеша на работа. Но отдавна се бе научил да бъде търпелив, когато преследва някого. Големия Чарли беше казал, че обикновено Кърни тръгва рано за магазина, някъде около седем и половина — осем.

Около осем без петнадесет хората започнаха да излизат. Един автобус спря да вземе деца, за да ги откара в някое от онези префърцунени частни училища. Аз също ходех в частно училище, помисли си Дени. „Браунсвил риформътъри“[1] в Ню Джърси.

После юпитата буквално се изсипаха навън. Всички в еднотипни шлифери — не, бърбърити, помисли си Дени. Кажи го, както трябва. После сивокоси началници, мъже и жени. Всички добре облечени и проспериращи. От мястото, където се беше установил, можеше внимателно да ги оглежда.

В девет без двадесет Дени разбра: денят не беше успешен за него. Единственото нещо, което не можеше да си позволи, беше да вбеси управителя на магазина. Беше сигурен, че с неговото досие неминуемо щяха да го извикат на разпит, след като свършеше работата. Също така обаче знаеше, че дори отговарящият за него оперативен работник щеше да го защити.

— Един от най-свестните ми хора — често казваше Туй. — Никога дори не закъснява за работа. Чист е.

Дени неохотно се изправи, потри ръце и погледна надолу. Беше облечен с мръсно широко палто, което миришеше на евтино вино, с прекалено голяма шапка с наушници, която практически закриваше лицето му, и с маратонки с дупки отстрани. Онова, което не се виждаше, беше, че под палтото беше спретнато облечен с работните си дрехи — избеляло дънково яке с цип и също такива дънки. Носеше пазарска чанта. В нея бяха сложени всекидневните му маратонки, мокра кърпа и хавлия. В десния джоб на палтото имаше автоматичен нож.

Планът му беше да отиде до станцията на метрото на Седемдесет и втора улица и Бродуей, да се промъкне до края на перона, да мушне палтото и шапката в пазарската чанта, да смени мръсните маратонки с другите и да изтрие лицето и ръцете си.

Само Кърни да не се беше качила в таксито снощи! Можеше да се закълне, че се готвеше да върви пеша до дома си. Щеше да е страхотна възможност да я нападне в парка…

Търпеливостта, която се дължеше на абсолютната увереност, че целта му ще бъде постигната, ако не тази сутрин, то може би тази вечер, ако не днес, то може би утре, накара Дени да тръгне. Внимаваше да върви спокойно, да размахва пазарската чанта така, сякаш едва си дава сметка, че я носи. Малцината, които си направиха труда да го погледнат, се отдръпнаха настрани с изражения, които показваха или отвращение, или съжаление.

Докато пресичаше Седемдесет и втора улица и Уест енд, той се сблъска с една дърта кучка, която вървеше с наведена глава. В ръката си стискаше чантичка, а устните й бяха свити и малки. „Ще бъде забавно да я блъсна и да грабна чантата“, помисли си Дени, после се отказа от тази идея. Отмина я забързано, сви по Седемдесет и втора улица и се насочи към станцията на метрото.

След няколко минути се появи с чисти лице и ръце, със сресана коса и закопчано догоре избеляло дънково яке, а чантата, в която бе сложил палтото, шапката, хавлията и кърпата, беше свита на спретнат вързоп.

В десет и половина отиде да достави кафе в кабинета на Нийв.

— Здрасти, Дени — каза тя, когато той влезе. — Тази сутрин се успах и сега не мога да се съвзема. И не ми пука какво казват всички останали тук. Твоето кафе не може да се сравнява с онова, което варят в кафеварката.

— Всички трябва да се успиваме от време на време, мис Кърни — каза Дени, докато изваждаше чашата кафе от чантата и грижливо й я отваряше.

В петък сутринта, когато се събуди, Нийв с учудване видя, че часът е девет без петнадесет. Мили Боже, помисли си тя, докато отмяташе завивките и скачаше от леглото, нищо не може да се сравни с това да стоиш до късна доба с момчетата от Бронкс. Навлече халата си и забърза към кухнята. Майлс беше сложил кафето, налял сок и приготвил за препичане английски кифли.

— Трябваше да ме събудиш, комисарю — смъмри го тя.

— Нищо няма да й стане на модната индустрия, ако те почака половин час. — Беше се вглъбил в „Дейли нюз“.

Нийв се надвеси над рамото му.

— Нещо вълнуващо?

— На първа страница равносметка на живота и делата на Ники Сепети. Утре го погребват и ще го изпратят във вечността с голяма меса в „Сейнт Камила“. Ще го заровят в Калвъри.

— А ти да не би да очакваше да го подритват, докато изчезне?

— Не. Надявах се да го кремират, а аз можех да се преборя за удоволствието да бутна ковчега в пещта.

— О, Майлс, млъкни. — Нийв се опита да промени темата. — Снощи беше весело, нали?

— Беше весело. Чудя се как ли е ръката на Сал. Хващам се на бас, че не се е любил с последната си годеница снощи. Чу ли го да казва, че смята отново да се ожени?

Нийв изпи портокаловия сок с мултивитамин.

— Шегуваш се. Коя е щастливката?

— Не съм убеден, че „щастливка“ е точната дума — отвърна Майлс. — Доста много ги е имал. Никога не се женеше, докато не решеше, че е ударил нещо голямо, а в гамата са включени манекенка на бельо, балерина, жена от хайлайфа и откачена на тема здраве. Мести се от Уестчестър към Ню Джърси, от Кънектикът към Снедънс Лендинг и ги оставя всичките в хубави къщи. Бог знае какво му е струвало всичко това през годините.

— Дали някога ще улегне? — попита Нийв.

— Кой знае? Независимо колко пари печели, Сал Еспозито винаги ще си остане едно неуверено дете, опитващо се да докаже себе си.

Нийв сложи една английска кифла в тостера.

— Какво друго изпуснах, докато се въртях край печката?

— Викали са Дев във Ватикана. Това само между нас. Каза ми го, докато си тръгваха, когато Сал отиде да пишка — извинявай, майка ти ми забрани да казвам тази дума. Когато Сал отиде да си измие ръцете.

— Чух го да казва нещо за Балтимор. Там ли ще бъде епархията му?

— Смята, че предстои.

— Това може да означава кардиналска шапка.

— Възможно е.

— Трябва да призная, че на вас, момчетата от Бронкс, ви върви. Сигурно се дължи на нещо във въздуха.

Тостерът изхвърли кифлата. Нийв я намаза с масло, после сложи щедър слой мармалад и отхапа. Въпреки че очевидно денят щеше да остане мрачен, кухнята изглеждаше ободряваща с белите си дъбови шкафчета и облицования с керамични плочки в синьо, бяло и зелено под. Покривчиците на тясната маса бяха на зелени като джоджен ленени квадрати със също такива салфетки. Чашите, чинийките, чиниите, каната и каничката за сметана бяха наследство от детството на Майлс. Бяха украсени със стилизирана английска плачеща върба. Нийв не можеше да си представи да започне деня си у дома без този познат порцелан.

Разгледа внимателно Майлс. Той наистина изглеждаше добре. Не беше само заради Ники Сепети. Имаше значение и перспективата да започне работа, да върши нещо полезно. Известно й бе колко Майлс ненавиждаше наркотичния трафик и касапницата, която ставаше заради него. А и кой знае? Във Вашингтон можеше да срещне някоя жена. Би могъл отново да се ожени, а и Бог й беше свидетел, че той бе хубав мъж. Каза му го.

— Спомена същото и снощи — отвърна й Майлс. — Замислям се дали да не позирам доброволно за плаката на „Плейгърл“. Мислиш ли, че ще ме вземат?

— Ако го сторят, мацките ще чакат на опашка, за да те съблазнят — каза Нийв, докато отнасяше кафето си в стаята, решила, че вече е крайно време да се размърда и да отиде на работа.

След като се избръсна, Сиймъс осъзна, че Рут беше излязла от апартамента. За миг остана в нерешителност, после се повлече през фоайето към спалнята, отвърза колана на кафявия халат за баня, който момичетата му бяха подарили за Коледа, и се отпусна върху леглото. Усещането за тотално изтощение беше толкова непреодолимо, че едва държеше очите си отворени. Единственото нещо, което искаше, беше отново да си легне, да се завие през глава и да спи, да спи, да спи.

През всичките тези години, с всичките им проблеми, Рут никога не беше спала отделно от него. Понякога седмици, дори месеци наред не се докосваха един друг. Толкова бяха изнервени от паричните проблеми, че вътрешно се разкъсваха, но въпреки това, по някакво взаимно неизказано споразумение, си лягаха заедно, подчинявайки се на традицията, че жената трябва да спи до съпруга си.

Сиймъс огледа стаята и я видя през очите на Рут. Мебелите за спалня, които майка му беше купила, когато той беше на десет години. Не старинни, просто стари — махагонов фурнир, изкривилото се по ужасен начин върху рамката си на тоалетката огледало. Спомняше си как майка му полираше тези мебели, суетеше се около тях и им се радваше. За нея комплектът от спалня, тоалетка и гардероб беше голямо постижение, осъществената идея за „хубав дом“.

Някога Рут изрязваше от „Хауз бютифул“[2] снимки на такива стаи, каквито би желала да има. Модерни мебели. Пастелни тонове. Простор. Паричните безпокойства бяха прогонили надеждата и радостта от лицето й и я бяха направили прекалено строга спрямо момичетата. Спомни си как веднъж беше креснала на Марси: „Какво искаш да кажеш с това, че си скъсала роклята си? Спестявах за тази рокля“.

И всичко това заради Етел.

Сиймъс опря лице на ръцете си. Телефонното обаждане, което беше направил, тежеше на съвестта му. Няма изход. Така се казваше един филм преди две години: „Няма изход“.

Миналата вечер едва не беше ударил Рут. Споменът за онези няколко последни минути с Етел, мигът, в който бе изгубил контрол, когато беше…

Отпусна се назад върху възглавницата. Какъв беше смисълът да отива в бара, да се опитва да поддържа фасадата? Беше предприел стъпка, за която не би повярвал, че е възможна. Прекалено късно беше да я спре. Знаеше го. А и нямаше да има никаква полза. Знаеше и това. Затвори очи.

Не си даде сметка, че е задрямал, но изведнъж Рут се появи. Седеше на ръба на леглото. Гневът сякаш се беше изпарил от лицето й. Изглеждаше ужасена, направо вкаменена от паника, като човек, когото разстрелват.

— Сиймъс — каза тя, — трябва да ми кажеш всичко. Какво си й направил?

Гордън Стюбър пристигна в офиса си на Западна тридесет и седма улица в десет часа в петък сутринта. В асансьора беше пътувал заедно с трима консервативно облечени мъже, в които моментално позна правителствените финансови ревизори, връщащи се да проверят счетоводните му книги. Служителите му трябваше само да видят намръщеното изражение, събраните му вежди, сърдитата крачка, за да започнат да си предават предупреждението: „Внимавай!“

Прекоси изложбената зала, игнорирайки както клиентите, така и персонала, мина бързо покрай бюрото на секретарката си, без да удостои с отговор плахия поздрав на Мей: „Добро утро, сър“, влезе в кабинета си и тресна вратата зад гърба си.

Когато седна зад бюрото си и се облегна в прекрасния кожен стол от марокен, който винаги предизвикваше възхищение, смръщеното изражение изчезна и бе заменено от тревога.

Огледа кабинета, опивайки се от атмосферата, която бе създал за себе си: орнаментираните кожени дивани и кресла; картините, които струваха колкото кралска издръжка; скулптурите, за които неговият консултант изкуствовед го беше уверил, че са достойни за музей… Благодарение на Нийв Кърни имаше дяволски добър шанс да прекарва повече време в съда, отколкото в кабинета си. „Или в затвора, помисли си той, ако не внимавам.“

Стюбър стана и отиде до прозореца. Тридесет и седма улица. Безумната атмосфера на амбулантната търговия. Все още я имаше. Спомни си как, като момче, направо от училищната скамейка бе постъпил на работа при баща си кожар. Евтини кожи. От тези, до които творенията на Ай Джей Фокс изглеждаха като самур. Като по часовник на всеки две години баща му обявяваше фалит. Още преди да навърши петнадесет години, Гордън знаеше, че няма да се остави да прекара живота си, кихайки над заешки кожи и да залъгва разни глупаци, че изглеждат добре в долнокачествените дрехи от животински кожи.

Подплати. Беше стигнал до този извод, преди да е станал достатъчно голям, за да се бръсне. Единствената константа. Независимо дали продаваш яке, дълго палто, късо палто, наметка или пелерина, те трябва да са подплатени.

Този прост извод заедно с даден неохотно заем от баща му бе дал началото на „Стюбър ентърпрайзис“. Младоците, които беше наел направо от ФИТ[3] и от Роуд айлънд скуул ъф дизайн[4], имаха въображение и амбиции. Вълнуващите десени, които те направиха за подплатите му, се бяха харесали.

Но подплатите не можеха да те направят известен в един бизнес, в който всички жадуваха за признание. Именно тогава той започна да се оглежда за младежи, които знаеха как да проектират костюми. Постави си за цел да стане новият Шанел.

Отново беше успял. Костюмите му се продаваха в най-добрите магазини. Но той беше един от дузината, двете дузини, които се бореха за едни и същи клиенти от висшите кръгове. Там нямаше достатъчно пари.

Стюбър се протегна да си вземе цигара. Златната му запалка с инкрустирани с рубини инициали беше на бюрото му. За миг, след като си запали цигарата, той задържа запалката и започна да я върти в ръката си. Федералните агенти просто трябваше да пресметнат колко струват нещата в тази стая и запалката и щяха да продължат да ровят, докато не открият достатъчно, за да го подведат под отговорност за укриване на доходи.

Идиотските профсъюзи пречат на хората да направят истински печалби, каза си той. Всички го знаеха. Всеки път, щом Стюбър видеше рекламата на МПСШ[5], му се искаше да хвърли нещо по телевизора. Единственото, което искаха, беше повече пари. Спрете целия внос. Наемете нас.

Едва преди три години бе започнал да прави онова, което всички те правеха. Бе открил невписани в книгите цехове, в които работеха имигранти без зелени карти. Защо не? Мексиканките са добри шивачки.

И тогава откри къде са истинските пари. Тъкмо реши да затвори незаконните цехове, когато Нийв Кърни наду свирката. После онази луда Етел Лемстън бе започнала да души наоколо. Все още виждаше как тази кучка нахлу тук миналата седмица, миналата сряда вечерта. Мей все още беше отвън. Иначе още тогава…

Изхвърли я. Буквално я хвана за раменете и я изтика през изложбената зала към външната врата, бутайки я така, че тя се препъна пред асансьора. Дори това не я смути. Докато затръшваше вратата, тя извика: „Ако още не си разбрал, ще те хванат и за данъците, освен за незаконните цехове. А това е само началото. Знам как си подплатяваш джобовете“.

Тогава разбра, че не може да я остави да се бърка в работите му. Трябваше да я спре.

Телефонът иззвъня с тих, мъркащ звук. Гордън го вдигна раздразнено:

— Какво има, Мей?

Секретарката му прозвуча извинително:

— Знаех, че не искате да ви безпокоят, сър, но хората от канцеларията на държавния прокурор настояват да се видят с вас.

— Изпрати ги при мен — Стюбър приглади сакото на светлобежовия си костюм от италианска коприна, изтри с кърпичка квадратните си диамантени бутонели и се настани в стола зад бюрото си.

Когато тримата агенти влязоха, професионални и делови, той за десети път през последния час си спомни, че всичко това беше започнало, защото Нийв Кърни бе вдигнала шум около незаконните му цехове.

В единадесет часа в петък сутринта Джек Кемпбъл се върна от събрание на персонала и отново атакува ръкописа, който беше възнамерявал да прочете предишната вечер. Този път се насили да се концентрира върху пикантните авантюри на една известна тридесет и три годишна психиатърка, която се влюбва в клиента си, бивша филмова звезда. Те отиват заедно в Сейнт Мартинс на тайна ваканция. Филмовата звезда — мъж с богат опит с жените, успява да преодолее бариерите, които психиатърката е поставила пред женствеността си. В резултат на това след три седмици на непрекъснато съвкупяване под звездното небе, той си възвръща вярата в себе си. Отива отново в Лос Анджелис и приема ролята на дядо в една нова комедия на ситуациите. Тя се връща към своята практика, знаейки, че някой ден ще срещне подходящ мъж, с когото ще може да живее заедно. Книгата свършваше с това, че тя приема новия си клиент, хубав тридесет и осем годишен брокер, който й казва: „Аз съм прекалено богат, прекалено изплашен и прекалено пропаднал“.

О, Господи, помисли си Джек, докато преглеждаше последните страници. Хвърли ръкописа върху бюрото си точно когато Джини влезе в кабинета с купчина писма в ръка. Тя кимна по посока на ръкописа.

— Как беше това?

— Ужасно, но ще се продава страхотно. Странно, при всички тези сексуални сцени в градината, непрекъснато се чудех относно любовните ухапвания от страна на комарите. Дали не е признак, че остарявам?

Джини се усмихна.

— Съмнявам се. Нали не сте забравили, че имате среща за обяд?

— Отбелязах си го — Джек се изправи и се протегна.

Джини го погледна одобрително.

— Давате ли си сметка, че всички стажант-редакторки непрекъснато говорят за вас? Постоянно ме питат дали съм сигурна, че не сте обвързан.

— Кажи им, че двамата с теб имаме връзка.

— Ще ми се. Ако бях с двадесет години по-млада, може би.

Усмивката на Джини премина в смръщване.

— Джини, току-що се сетих нещо. Колко време предварително се предават материалите в „Кънтемпъръри уомън“?

— Не съм сигурна. Защо?

— Чудя се дали не мога да получа копие от статията, която Етел Лемстън е написала за тях, онази за модата? Знам, че обикновено Тони не показва нищо, преди списанието да е готово, но виж какво можеш да направиш, а?

— Разбира се.

Час по-късно, когато Джек тръгна за обяд, Джини го повика.

— Статията излиза в броя следващата седмица. Тони каза, че ще ви направи тази услуга и ще ви даде да я видите. Също така ще изпрати ксерокопия от бележките на Етел.

— Страхотно от нейна страна.

— Сама го предложи — отвърна Джини. — Каза ми, че обикновено това, което изрязват от статиите на Етел, е далеч по-интересно четиво от онова, което юрисконсултите им позволяват да отпечатат в списанието. Тони също започва да се безпокои за Етел. Казва, че след като ще отпечатвате книга на Етел за модата, няма защо да се притеснява, че ви дава нещо поверително.

Докато Джек слизаше с асансьора на път за обяда, той осъзна, че много му се иска да хвърли поглед на изрезките в папката на Етел, които са били прекалено опасни за отпечатване.

Нито Сиймъс, нито Рут отидоха на работа в петък. Стояха в апартамента, гледайки се като хора, които са хванати заедно в плаващ пясък и потъват, неспособни да променят неизбежното. На обяд Рут направи силно кафе и сандвичи със сирене. Настоя Сиймъс да стане и да се облече.

— Яж — каза му тя — и пак ми кажи точно какво се случи.

Докато го слушаше, непрекъснато си представяше как ще се отрази това на момичетата. Надеждите й, свързани с тях. Колежите, за които се беше лишавала и жертвала. Уроците по танци и пеене, дрехите, така внимателно купувани при разпродажби. Каква полза от всичко това, ако баща им отиде в затвора?

Сиймъс отново набързо повтори историята. Кръглото му лице блестеше от пот, дебелите му ръце лежаха безпомощно в скута. Разказа й как беше молил Етел да го освободи от плащането и как тя си беше играла с него.

— Може би ще го направя, а може би няма — беше казала, а после беше разровила зад възглавничките. — Нека да видя дали ще мога да намеря някои от парите, които племенникът ми е забравил да открадне — беше му казала през смях и след като беше намерила една стодоларова банкнота, я пъхна в джоба му с думите, че не е имала време да яде по ресторанти този месец.

— Ударих я — каза с равен тон Сиймъс. — Не знаех, че ще го направя. Главата й се килна на една страна. Падна назад. Не знаех дали не съм я убил. Тя стана, беше изплашена. Казах й, че ако поиска дори още само един цент, ще я убия. Разбра, че говоря сериозно. Каза: „Добре, не ми плащай повече издръжка“.

Сиймъс изпи останалата част от кафето си. Седяха в кабинета. Денят от сутринта бе сив и студен и приличаше на ранна вечер. Сив и студен. Точно както миналия четвъртък в апартамента на Етел. На следващия ден започна бурята. Сега отново щеше да има буря. Беше сигурен в това.

— И после ти си тръгна? — подсказа му Рут.

Сиймъс се поколеба.

— И после си тръгнах.

Остана усещането за нещо недовършено. Рут огледа стаята, тежките дъбови мебели, които презираше повече от двадесет години, избелелия машинно тъкан ориенталски килим, с който бе принудена да се примирява, и разбра, че Сиймъс не й е казал цялата истина. Погледна ръцете си. Прекалено малки. Квадратни. Къси и дебели пръсти. И трите момичета имаха дълги, тънки пръсти. Чии гени? На Сиймъс? Вероятно. На нейните семейни снимки се виждаха дребни, кокалести хора. Но бяха силни. А Сиймъс беше слаб. Слаб, изплашен мъж, който сега беше и отчаян. Колко отчаян?

— Не си ми казал всичко — рече тя. — Искам да знам. Трябва да знам. Само така ще мога да ти помогна.

Той зарови лице в ръцете си и й разказа останалото.

— О, Божичко — изплака Рут. — О, Божичко.

В един часа Дени отново отиде в „Нийвс плейс“ с картонен поднос, в който имаше сандвичи с риба тон и кафе. Момичето от рецепцията отново му махна към кабинета на Нийв. Тя беше потънала в разговор с помощничката си, онова хубаво черно маце. Дени не им остави възможност да го отпратят. Той отвори торбичката, извади сандвичите и каза:

— Тук ли ще ядете?

— Дени, разглезваш ни. Започва да прилича на рум сървиз — каза му Нийв.

Дени замръзна, осъзнавайки грешката си. Започваше прекалено много да се набива на очи. Но искаше, ако може, да чуе какви бяха плановете й.

Като че ли в отговор на незададения му въпрос, Нийв каза на Юджиния:

— Ще трябва да отида на Седмо авеню в понеделник едва късно следобед. Мисис Пот ще дойде в един и половина и иска да й помогна да избере рокли.

— С това ще платиш наема за следващите три месеца — бързо рече Юджиния.

Дени сгъна салфетките. Късно следобед в понеделник. Добре че го научи. Огледа стаята. Малък кабинет. Без прозорци. Много лошо. Ако имаше прозорец на външната стена, щеше да стреля право в гърба й. Но Чарли му беше казал, че не бива да си личи, че е предварително подготвено убийство. Очите му се плъзнаха по Нийв. Наистина е хубава. От висока класа. При всички онези кучки навън щеше да е жалко да очисти тази. Измърмори „довиждане“ и си тръгна, все още чувайки думите им на благодарност. Момичето на рецепцията му плати и добави обичайния щедър бакшиш. „Нос два долара на доставка ще, мине много време, преди да ги докарам до двадесет хиляди“, помисли си Дени, когато отвори тежката стъклена врата и излезе на улицата.

Докато хапваше от сандвича, Нийв набра телефона на Тони Мендел в „Кънтемпъръри уомън“. Като чу въпроса на Нийв, Мендел възкликна:

— О, небеса, за какво е цялата тази работа? Секретарката на Джек Кемпбъл се обади да пита за същото нещо. Казах й, че и аз се безпокоя за Етел. Ще бъда искрена. Позволих на Джек да види копие от бележките на Етел, защото е неин издател. Тях не мога да ти дам, но можеш да вземеш статията. — Пресече опита на Нийв да й благодари. — Но, за Бога, не я показвай на никого. И така има доста хора в бизнеса с парцали, които никак няма да се зарадват, като я видят.

След час Нийв и Юджиния четяха копие от статията на Етел. Беше озаглавена „Майсторите и изкусните шарлатани в модата“. Дори за Етел тя беше ужасно саркастична. Започваше с назоваването на трите най-важни модни тенденции през последните петдесет години: „Ню луук“ * на Кристиан Диор през 1947 г., миниполата на Мери Куонт в началото на шестдесетте и „Пасифик рийф луук“ на Антони де ла Салва през 1972 г.

За Диор Етел беше написала:

„През 1947 г. модата е в застой и все още изпитва въздействието на военното време. Малко плат, широки рамене, медни копчета. Диор, срамежливият млад дизайнер, казва, че искаме да забравим всичко за войната. Отказва се от късите поли, като мода на ограниченията. Показвайки какъв истински гений е, той има смелостта да каже на невярващия свят, че ежедневната рокля на бъдещето ще бъде с дължина дванадесет инча и половина от земята.

Не му е лесно. Една калифорнийска тромава дебеланка се спъва в дългата си пола, слизайки от автобуса, и спомага за разпалването на национален протест срещу «Ню луук». Но Диор не хвърля оръжието, или по-скоро ножиците си, и сезон след сезон представя женствени, хубави дрехи — дантели под деколтето, неразгладени плисета в долната част на корсажите, преминаващи в нежни поли. И отдавнашното му предсказание се потвърждава при последната катастрофа на минимодата. Може би някой ден всички дизайнери ще научат, че тайнствеността е важен ръководен принцип в модата.

В началото на шестдесетте нещата започват да се променят. Не можем да обвиним за това изцяло нито Виетнам, нито Ватикана II, но вълната на промяната се усеща във въздуха и една английска дизайнерка, млада и дяволита, се появява на сцената. Това е Мери Куонт, малкото момиче, което не иска да порасне и никога, никога не желае да носи дрехи за възрастни. Появяват се миниполата, тясната, невталена рокля, цветните чорапогащници, високите ботуши. Появява се разбирането, че младите не бива никога и в никакъв случай да изглеждат стари. Когато молят Мери Куонт да обясни целта на модата и към какво води, тя весело отвръща: «Секс».

През 1972 година с миниполата е свършено. Жените, уморени от объркващата ги смяна в дължините на дрехите, се отказват от борбата и започват да носят мъжки дрехи.

Появява се Антони де ла Салва и «Пасифик рийф луук». Де ла Салва започва живота си не в палат на един от седемте хълма на Рим, както са ви накарали да повярвате рекламните му агенти, а като Сал Еспозито в една ферма на Уилямсбридж роуд в Бронкс. Чувството му за цветове може да се е култивирало, докато е помагал на баща си да подреди плодовете и зеленчуците в камиона, от който ги продавали из квартала. Майка му, Анджелина, не графиня Анджелина, е известна с лицемерно набожния си поздрав: «Бог да благослови майка ти. Бог да благослови татко ти. Какво ще кажеш за малко хубави грейпфрути?»

Сал е много посредствен ученик в гимназията «Кристофър Кълъмбъс» (в Бронкс, а не в Италия) и доста слабо надарен с талант студент във ФИТ. Просто един от многото, но по волята на съдбата по-късно — един от благословените. Той представя колекцията, която ще го издигне на върха: «Пасифик рийф луук», неговата една и единствена оригинална идея.

Но каква идея! Де ла Салва с едно-едничко великолепно движение връща модата обратно в правия път. Всички, присъствали на онова първо модно ревю през 1972 година, все още помнят впечатлението от женствените дрехи, които сякаш плаваха върху манекенките: туниката, която се смъква от раменете, вълнените следобедни рокли, скроени така, че обгръщат и оформят тялото, използването на плисирани ръкави в тонове, които блестят и се променят на светлината. И цветовете му. Той взима цветовете на тропическия тихоокеански живот, кораловите дървета и растения и подводните създания и заимства шарките, дадени им от природата, за да създаде свои собствени екзотични мотиви — някои от които невероятно смели, други — приглушени, като преливащите се сини и сребристи тонове. Дизайнерът на «Пасифик рийф луук» заслужава модната индустрия да му отдаде заслуженото.“

Тук Нийв неохотно се засмя.

— На Сал страшно ще му хареса онова, което Етел е написала за „Пасифик рийф луук“ — каза тя, — но не съм сигурна за останалото. Толкова много е лъгал, че се е самоубедил, че е роден в Рим и майка му е била папска графиня. От друга страна, като се има предвид онова, което каза по-миналата вечер, той очаква нещо подобно. Всички в днешно време се жалват колко трудно е било на родителите им. Той вероятно ще открие с какъв кораб са заминали неговите за Елис Айлънд[6] и ще накара да му направят макет.

След като приключваше с темата за важните моменти в модата — такива, каквито ги виждаше тя, Етел преминаваше в статията си към дизайнерите, които „не могат да различат копче от илик“ и наемат талантливи млади хора, за да планират и осъществяват модните им линии; разкриваше конспирацията между дизайнерите, с цел лесна печалба, и опитите им на всеки няколко години да обръщат модата с главата надолу, дори ако това означаваше да обличат възрастните вдовици като танцуващи канкан момичета; осмиваше глупавите им последователки, които се изръсваха с по три-четири хиляди долара за костюми, ушити от по-малко от два ярда[7] габардин.

После Етел насочваше хапливостта си към Гордън Стюбър:

„Пожарът в «Трайенгъл Шъртуейст къмпани» през 1911 година обръща вниманието на обществеността към ужасяващите условия, при които работят шивашките работници. Благодарение на Международния профсъюз на шивачките, МПСШ, модната индустрия се превръща в бизнес, където талантливите хора могат да си докарват прилични доходи. Но някои производители са намерили начин да увеличат печалбите си за сметка на безпомощните. Новите незаконни цехове се намират в Южен Бронкс и в Лонг Айлънд сити. Незаконните имигранти, повечето от които са още деца, работят за мизерни надници, защото нямат зелени карти и се страхуват да протестират. Кралят на тези производители мошеници е Гордън Стюбър. Много, много повече за Стюбър ще има в една бъдеща статия, но, запомнете, хора, всеки път, когато си облечете някой от костюмите му, помислете си за детето, което го е ушило. То вероятно не може да си позволи дори прилична храна.“

Статията завършваше с хвалебствен химн за „Нийвс плейс“ и Нийв Кърни, която бе започнала разследването около Гордън Стюбър и бе изхвърлила дрехите му от магазина си.

Нийв прочете набързо останалата част от написаното за нея, после остави листата.

— Отделила е място на всички значителни дизайнери в бизнеса! Може да се е уплашила и да е решила да изчезне, докато нещата не се уталожат. Започвам да се чудя.

— Дали Стюбър не може да съди и нея, и списанието? — попита Юджиния.

— Истината е най-добрата защита. Очевидно имат всички необходими доказателства. Онова, което наистина ме убива, е, че въпреки всичко това, Етел купи един от костюмите му последния път, когато беше тук — онзи, който пропуснахме да върнем.

Телефонът иззвъня. Миг по-късно се обади телефонистката.

— Мистър Кемпбъл те търси, Нийв.

Юджиния вдигна поглед.

— Трябва да видиш изражението си — събра остатъците от сандвичите в хартиената опаковка, както и чашките от кафе и ги изхвърли в кошчето.

Нийв изчака вратата да се затвори, преди да вдигне слушалката. Опита се да звучи нормално, докато казваше:

— Нийв Кърни — с ужас осъзна, че е задъхана.

Джек пристъпи направо към въпроса.

— Нийв, можеш ли да вечеряш с мен довечера? — не изчака отговор. — Смятах да ти кажа, че у мен са някои от бележките на Етел Лемстън и че можем да ги прегледаме заедно, но истината е, че искам да те видя.

Нийв смутено си даде сметка, че сърцето й бие лудешки. Уговориха се да се срещнат в „Карлайл“ в седем часа.

Останалата част от следобеда мина много натоварено. В четири часа Нийв излезе в търговската част на магазина и започна да приема клиенти. Всички бяха нови. Младо момиче, което не можеше да е на повече от деветнадесет години, си купи рокля за коктейл за деветстотин долара. Беше много настоятелна Нийв да й помогне при избора.

— Знаете ли — довери й тя, — моя приятелка работи в „Кънтемпъръри уомън“ и е видяла една статия, която ще излезе в следващия брой. В нея се казва, че в малкото си пръстче вие имате повече познания за модата, отколкото повечето дизайнери на Седмо авеню, и че никога не карате хората да правят погрешен избор. Когато казах на майка си, тя ме изпрати тук.

Две от другите нови клиентки разказаха същото. Някой познаваше някого, който пък им беше разказал за статията. В шест и половина Нийв с облекчение сложи на вратата надписа „Затворено“.

— Започвам да си мисля, че е по-добре да спрем да обвиняваме бедната Етел — рече тя. — Вероятно е помогнала на бизнеса ми повече, отколкото ако бях сложила реклами на всяка страница на „Уимин уеър дейли“.

След работа Дъг Браун се отби в едно квартално магазинче на път към апартамента на Етел. В шест и половина, докато превърташе ключа в ключалката, чу настойчивото звънене на телефона.

Отначало реши да не му обръща внимание, както беше правил цяла седмица. Но когато продължи да звъни неуморно, той размисли. Етел наистина не обичаше някой да вдига телефона й, но след цяла седмица не беше ли логично, че може би се опитваше да се свърже с него?

Остави торбата с продукти в кухнята. Дрезгавото дрънчене продължи. Накрая вдигна слушалката.

— Ало?

Гласът от другата страна на линията беше неясен и гърлен.

— Трябва да говоря с Етел Лемстън.

— Няма я. Аз съм й племенник. Дай предам ли нещо?

— Сто на сто. Кажи на Етел, че бившият й съпруг дължи много пари не на когото трябва и не може да се издължи, докато й плаща. Ако не остави Сиймъс на мира, те ще й дадат добър урок. Кажи й, че може да й бъде доста трудничко да пише на машината със счупени пръсти.

Чу се изщракване и линията замря.

Дъг постави слушалката върху вилката и се отпусна на дивана. Усещаше потта по челото и под мишниците си. Сви длани, за да им попречи да треперят.

Какво трябваше да направи? Дали обаждането представляваше истинска заплаха, или беше номер? Не можеше да го отмине ей така. Не искаше и да се обажда в полицията. Можеха да започнат да задават въпроси.

Нийв Кърни.

Тя се безпокоеше за Етел. Щеше да й каже за обаждането. Той щеше да е уплашеният, загрижен роднина, търсещ съвет. Така, независимо дали заплахата беше блъф или истинска, той щеше да се е погрижил за себе си.

Юджиния заключваше кутиите с изящните, направени от нескъпоценни метали бижута, когато телефонът в магазина иззвъня. Тя вдигна слушалката.

— За теб е, Нийв. Някой, който звучи ужасно разстроен.

Майлс! Нов сърдечен пристъп? Нийв се втурна към телефона.

— Да?

Но беше Дъглас Браун, племенникът на Етел Лемстън. В гласа му не се долавяше обичайното саркастично нахалство.

— Мис Кърни, имате ли някаква представа къде мога да се опитам да открия леля си? Току-що се прибрах в апартамента й и телефонът звънеше. Някакъв тип ми каза да я предупредя, че Сиймъс — това е бившият й съпруг, дължи много пари и не може да се издължи, докато плаща на нея. Ако не оставела Сиймъс на мира, щели да й дадат добър урок. Щяло да й бъде трудничко да пише на машината със счупени пръсти, каза ми той.

Дъглас Браун почти ревеше:

— Мис Кърни, трябва да предупредим Етел.

Когато затвори, Дъг знаеше, че е взел правилното решение. Следвайки съвета на дъщерята на бившия полицейски комисар, сега той щеше да се обади в полицията и да докладва за заплахата. В очите на ченгетата той ще бъде приятел на семейство Кърни.

Тъкмо се протягаше към телефона, когато той отново иззвъня. Този път го вдигна без колебание.

Търсеха го от полицията.

В петък Майлс Кърни гледаше да изчезне, когато това бе възможно. Люк, жената, която много отдавна им чистеше, беше в апартамента целия ден, миеше и полираше, минаваше с прахосмукачката и търкаше с четка.

Когато Люк пристигна със сутрешната поща в ръка, Майлс се оттегли в кабинета. Отново имаше писмо от Вашингтон, в което го притискаха да приеме поста шеф на Агенцията за борба с наркотиците.

Майлс усети познатото чувство на разливащ се във вените му адреналин. Шестдесет и осем. Не беше чак толкова стар. Да се заеме с работа, която трябва да бъде свършена. Нийв. Прекалено много съм й разказвал за любовта от пръв поглед, каза си той. За повечето хора просто не става така. Ако не съм около нея през цялото време, тя ще заживее в реалността.

Отпусна се назад в стола зад бюрото — стария, удобен кожен стол, който беше в кабинета му през шестнадесетте години, през които беше полицейски комисар. Приляга на задните ми части, помисли си той. Ако отида във Вашингтон, ще го взема със себе си.

Чуваше звука на прахосмукачката във фоайето. Не искам да слушам това цял ден, помисли си той. Ръководен от импулса, позвъни на стария си телефон, в кабинета на комисаря, представи се на секретарката на Хърб Шварц и след миг вече разговаряше с него.

— Майлс, какво си намислил?

— Първо моят въпрос — отвърна Майлс. — Как е Тони Витале? — Можеше да си представи Хърб, дребен, с умни и проникващи в теб очи, с огромен интелект и невероятна способност да види цялата картина. И най-хубавото — истински приятел.

— Все още не сме сигурни. Оставили са го, смятайки го за мъртъв, и, повярвай ми, имали са право да мислят, че знаят какво вършат. Но момчето е страхотно. Въпреки всичко, докторите смятат, че ще се оправи. По-късно ще мина да го видя. Искаш ли да дойдеш?

Разбраха се да се срещнат за обяд.

Докато ядяха сандвичи с пуешко в един бар близо до болницата „Сейнт Винсент“, Хърб разказа набързо на Майлс за предстоящото погребение на Ники Сепети.

— Уредили сме да бъде наблюдавано. ФБР също ще следи. Ще го наблюдават и от прокуратурата на САЩ. Но не знам, Майлс. Смятам, че със или без призоваването си пред Бога Ники вече не представляваше интерес. Седемнадесет години са прекалено дълъг период да бъдеш извън играта. Целият свят се е променил. По-рано бандата не би се докоснала до наркотици. Сега плуват в тях. Светът на Ники вече не съществува. Ако не беше умрял, щяха да го очистят.

След като се наобядваха, отидоха в интензивното отделение на „Сейнт Винсент“. Тайният детектив Антони Витале беше целият в бинтове. Във вените му се вливаше интравенозна течност. Апаратите регистрираха кръвното му налягане, пулса му. Родителите му стояха в чакалнята.

— Разрешават ни да го виждаме за по няколко минути на всеки час — каза баща му. — Ще се оправи — в гласа му звучеше спокойна увереност.

— Не можеш да убиеш едно силно ченге — каза му Майлс, докато му стискаше ръката.

Майката на Тони се обади:

— Комисарю — говореше на Майлс. Той й посочи с поглед Хърб, който го спря с леко отрицателно движение. — Комисарю, мисля, че Тони се опитва да ни каже нещо.

— Той ни каза онова, което трябваше да чуем. Че Ники Сепети не е поръчал убийството на дъщеря ми.

Роза Витале поклати глава.

— Комисарю, през последните два дни непрекъснато съм при Тони. Не е само това. Има още нещо, което иска да знаем.

Пазеха Тони двадесет и четири часа в денонощието. Хърб Шварц направи знак на младия детектив, който седеше при сестрите в интензивното отделение.

— Отваряй си ушите — каза му той.

Майлс и Хърб слязоха заедно с асансьора.

— Какво мислиш? — попита Хърб.

Майлс вдигна рамене.

— Ако съм се научил да вярвам на нещо, то е на майчиния инстинкт. — Помисли си за онзи далечен ден, когато майка му му беше казала да се отбие при семейството, което го беше приютило през войната. — Тони може да е научил много неща през онази нощ. Сигурно са говорили за всичко, за да помогнат на Ники да се почувства в крак. — Мина му една мисъл. — О, Хърб, между другото, Нийв непрекъснато ме тормози, защото някаква писателка, която познава, изчезнала. Кажи на момчетата да си отварят очите за нея, моля те. На около шестдесет години. Пет фута и пет и половина или шест инча. Облича се добре. Боядисва си косата в сребристорусо. Тежи около сто тридесет и пет фунта. Казва се Етел Лемстън. Вероятно подлудява някого с интервюта за рубриката си, но…

Асансьорът спря. Излязоха във фоайето и Шварц измъкна бележник.

— Срещал съм Лемстън в Грейси Меншън. Писала е за кмета много благоприятни отзиви и сега той непрекъснато я кани. Малко лекомислена, нали?

— Много точно.

И двамата се засмяха.

— Защо Нийв се безпокои за нея?

— Защото се кълне, че Лемстън е напуснала дома си миналия четвъртък или петък без зимно палто. Купува всичките си дрехи от Нийв.

— Може да е заминавала за Флорида или за Карибските острови и да не е искала да мъкне палто — предположи Хърб.

— Това беше една от многото възможности, които изтъкнах пред Нийв, но тя твърди, че всички дрехи, които липсват от гардероба на Етел, са зимни, а Нийв знае какви дрехи има.

Хърб се намръщи.

— Може би Нийв има право. Я ми повтори описанието.

Майлс се върна вкъщи към мира и спокойствието на блестящия от чистота апартамент. Обаждането на Нийв в шест и половина едновременно го зарадва и обезпокои.

— Отиваш на вечеря. Добре. Надявам се, че е интересен.

После тя му разказа за обаждането на племенника на Етел.

— Казала си му да докладва заплахата в полицията. Съвсем правилно. Може би наистина се е изнервила и е заминала. Днес говорих с Хърб за нея. Ще го уведомя за това.

Майлс реши да вечеря с плодове, бисквити и чаша „Перие“. Докато ядеше и се опитваше да се концентрира върху списание „Таим“, той осъзна, че изпитва все по-силна тревога за това, че така спокойно бе отхвърлил чувството на Нийв, че Етел Лемстън е в сериозна беда.

Сипа си втора чаша „Перие“ и още повече се разтревожи. В разказа на племенника за заплашителното обаждане нещо не звучеше правдоподобно.

Нийв и Джек Кемпбъл седяха и вечеряха в трапезарията на „Карлайл“. Тя импулсивно се беше преоблякла, сменяйки вълнената рокля, с която беше на работа, с мека многоцветна рокля. Джек беше поръчал питиетата — водка с мартини и маслини за себе си и чаша шампанско за Нийв.

— Напомняш ми за песента „Хубавото момиче е като мелодия“ — каза той. — Днес добре ли е да наречеш някого „хубаво момиче“? Или може би е по-правилно „привлекателен човек“?

— Ще предпочета песента.

— Това не е ли една от роклите, с които са облечени манекените на витрината ти?

— Много си наблюдателен. Кога ги видя?

— Снощи. И не минавах случайно. Бях невероятно любопитен — Джек Кемпбъл не изпитваше неудобство да признае този факт.

Нийв го разгледа внимателно. Тази вечер беше облечен с тъмносин костюм на леко бяло райе. Несъзнателно кимна одобрително на цялостния ефект: на вратовръзката „Хермес“, която бе в същия син цвят, на ушитата по поръчка риза и на златните бутонели.

— Минавам ли изпита? — попита той.

Нийв се усмихна.

— Много малко мъже успяват да носят вратовръзки, които наистина да си отиват с костюма. Избирам вратовръзките на баща ми от години.

Келнерът пристигна с питиетата. Джек изчака той да се оттегли, преди да заговори.

— Бих искал да ми дадеш малко информация. Като се започне с това откъде си взела името Нийв?

— Келтско е. Всъщност се пише N-I-A-M-H и се произнася Нийв. Отдавна се отказах да го обяснявам, така че когато отворих магазина, просто използвах фонетичната транскрипция. Ще се учудиш колко време си спестих, да не говорим за досадата да ме наричат Нима.

— А коя е била истинската Нийв?

— Богиня. Някои казват, че точният превод е „Сутрешна звезда“. Моята любима легенда за нея е, че се е спуснала на земята, за да вземе мъжа, когото е искала. Били щастливи дълго време, после той поискал отново да посети земята. Разбрали се, че ако докосне земята, ще се върне към истинската си възраст. Можеш да се досетиш за останалото. Той се плъзнал от коня и горката Нийв го оставила като торба кости и се върнала на небето.

— Ти така ли правиш с почитателите си?

Засмяха се едновременно. На Нийв й се струваше, че някак си по взаимно съгласие отлагаха разговора за Етел. Беше казала на Юджиния за телефонния разговор и, странно, но тя го сметна за окуражително.

— Щом Етел е получила такова обаждане, мисля, че просто е решила да замине, докато страстите се охладят. Казала си на племенника й да докладва в полицията. Баща ти смята същото. Не можеш да направиш нищо повече. Обзалагам се, че добрата стара Етел се е скрила при някой минерален извор.

На Нийв й се искаше да го повярва. Докато отпиваше от шампанското и се усмихваше през масата на Джек, прогони Етел от ума си.

По време на вечерята — remoulade с целина, разговаряха за детството си. Бащата на Джек беше педиатър и той беше израснал в едно от предградията на Омаха. Имаше по-голяма сестра, която все още живееше близо до родителите им.

— Тина има пет деца. Нощите в Небраска са студени. — Като гимназист бе работил през лятото в книжарница и издателската дейност го беше заинтригувала. — Така че след Норд уестърн отидох да работя в Чикаго като продавач на учебници за колежа. Това е достатъчно, за да докаже мъжеството ти. Част от работата е да видиш дали някой от преподавателите, на които продаваш книги, случайно не пише книга. Една от преподавателките ме изтормози с автобиографията си. Накрая й казах: „Мадам, нека погледнем истината. Животът ви е бил много скучен“. Тя се оплака на шефа ми.

— Уволниха ли те? — попита Нийв.

— Не. Направиха ме редактор.

Нийв огледа помещението. Приятно елегантна атмосфера: изящен порцелан, хубави сребърни прибори и красиви покривки, цветя, приятен звук на гласовете от съседните маси. Чувстваше се забележително, абсолютно щастлива. Докато ядяха агнешкото, разказа на Джек за себе си.

— Баща ми се бори с нокти и зъби да ме изпрати в далечен колеж, но аз обичах да съм си вкъщи. Ходих в „Маунт Сейнт Винсент“ и прекарах един семестър в „Оксфорд“ в Англия, после една година в университета в Перуджо. През лятото и след училище работех в магазини за дрехи. Винаги съм знаела, какво искам да правя. Представата ми за добре прекарано време беше да ходя на модни ревюта. Чичо Сал беше страхотен. След като умря майка ми, изпращаше да ме вземе кола, когато се представяше нова модна колекция.

— Какво е хобито ти? — попита Джек.

Въпросът беше твърде неочакван. Нийв се усмихна, разбрала защо го беше задал.

— Четири или пет лета наемах част от една къща в Хемптънс — каза му тя. — Беше страхотно. Миналата година не ходих, защото Майлс беше много болен. През зимата карам ски във Вейл поне по две седмици. Бях там през февруари.

— С кого ходиш?

— Винаги с най-добрата ми приятелка Джули. Другите лица се променят.

Попита направо.

— Ами мъжете?

Нийв се засмя.

— Звучиш ми като Майлс. Кълна се, че няма да се успокои, докато не влезе в ролята на бащата на булката. Разбира се, много съм ходила по срещи. Практически през цялото време, докато бях в колежа, излизах все с едно и също момче.

— Какво стана?

— Отиде в „Харвард“, за да вземе диплома по бизнес администрация, а аз се заех с магазина за дрехи. Просто всеки пое към собствения си свят. Казваше се Джеф. После имаше един Ричард. Наистина много мил човек. Но отиде да работи в Уисконсин, а аз знаех, че не бих могла да напусна „Голямата ябълка“ завинаги, така че явно не ставаше въпрос за голямата любов. — Започна да се смее. — Преди две години бях най-близко до сгодяването. Беше Джийн. Скъсахме на един благотворителен прием на „Безстрашните“.

— Кораба?

— Ъ-хъ. Беше пуснал котва в Хъдзън, до Западна петдесет и шеста улица. Партито беше в Деня на труда[8]: официални дрехи, тонове хора. Кълна се, че познавам деветдесет процента от онези, които присъстват постоянно. С Джийн се изгубихме в тълпата. Не се разтревожих. Реших, че все ще се намерим. Но когато това стана, той беше бесен. Мислеше, че е трябвало да го търся по-упорито. Видях една черта от характера му, с която знаех, че не искам да живея — Нийв вдигна рамене. — Простата истина е, че не мисля, че някой е бил подходящ за мен.

— Засега — усмихна са Джек. — Започвам да мисля, че наистина си легендарната Нийв, която оставя поклонниците си зад себе си, докато изчезва на коня си. Не ме засипа с въпроси за мен, но така или иначе ще ти разкажа. Аз също съм добър скиор. През последните две коледни ваканции ходих на Ароса. Смятам да потърся някое местенце за през лятото, където да мога да карам лодка. Може би ще е добре да ме разведеш из Хемптънс. Също като теб и аз бях близо до задомяването два пъти. Всъщност дори се сгодих преди четири години.

— Мой ред е да попитам: Какво се случи? — рече Нийв.

Джек вдигна рамене.

— Щом диамантът беше сложен на пръста й, тя се превърна в млада дама със силно развито собственическо чувство. Осъзнах, че ще започна да се задушавам много скоро. Голям привърженик съм на съвета на Халил Джубран[9] за брака.

— Нещо за това, че „кулите на храма са разделени“? — попита Нийв.

Бе възнаградена с изписаното по лицето му учудване и уважение.

— Точно така.

Изчакаха да довършат малините си и да започнат да пият еспресото, преди да се насочат към темата за Етел. Нийв разказа на Джек за обаждането на племенника на Етел и възможността тя да се крие.

— Баща ми се свърза с отдела си. Ще ги накара да проверят кой прави заплахите. А и, честно казано, наистина мисля, че Етел трябва да освободи онзи нещастник от плащането. Отвратително е да взема пари от него през всичките тези години. Тази издръжка й е нужна колкото дупка в главата.

Джек измъкна сгънатото копие на статията от джоба си. Нийв му каза, че вече я е чела.

— Би ли нарекла това скандално? — попита я Джек.

— Не. Бих го нарекла забавно, гадно, саркастично, четивно и вероятно клеветническо. В статията няма нищо, което някой в бизнеса вече да не знае. Не съм сигурна как ще реагира чичо Сал, но, като го познавам, обзалагам се, че ще превърне в добродетел това, че майка му е продавала плодове. Бих се разтревожила за Гордън Стюбър. Имам усещането, че може да е жесток. Другите дизайнери, за които пише Етел? Какво може да се каже? Всички знаят, че с едно-две изключения дизайнерите не могат една линия да нарисуват. Просто им харесва вълнението в това да се правят, че работят.

Джек кимна.

— Следващият въпрос. Мислиш ли, че от нещо в тази статия би излязла скандална книга?

— Не. Дори Етел не би могла да го направи.

— Имам папка с всички неща, които са изрязани от статията. Още не съм успял да ги прегледам — Джек направи знак за сметката.

Дени чакаше от другата страна на улицата срещу „Карлайл“. Шансът беше малък. Знаеше го. Беше последвал Нийв по Медисън авеню до хотела, но нямаше абсолютно никаква възможност да се добере до нея. Прекалено много хора. Големи клечки, които се връщаха от работа вкъщи. Дори да имаше възможност да я очисти, рискът някой да го разпознае беше твърде голям. Единствената му надежда беше Нийв да излезе сама и може би да тръгне към автобуса или дори да се прибере у дома пеша. Но когато излезе, тя беше с някакъв мъж и те се качиха в таксито заедно.

Чувството за безсилие накара лицето на Дени да погрознее под мръсотията, която го сливаше с другите пияници наоколо. Ако времето продължаваше да е все такова, тя щеше непрекъснато да взима таксита. Налагаше му се да работи през почивните дни. Нямаше начин да рискува да привлече вниманието към себе си на работното си място. Това означаваше, че ще може да стои пред дома й само рано сутрин с надеждата тя да отиде до магазина или да излезе да тича, или пък след шест часа.

Оставаше понеделникът. И Гармънт Дистрикт. Някак си Дени вътрешно усещаше, че там ще свърши работата. Мушна се в един вход, махна опърпаното палто, изтри лицето и ръцете си с мръсна хавлия, мушна палтото и кърпата в пазарската чанта и се насочи към един бар на Трето авеню. Умираше за греяно вино.

Беше десет часът, когато таксито спря пред Шваб хауз.

— Баща ми сигурно пие едно питие преди лягане — каза Нийв на Джек. — Ти искаш ли?

След десет минути бяха в кабинета и пиеха бренди. Нийв знаеше, че нещо не е наред. Майлс изглеждаше разтревожен, дори и докато бъбреше с Джек. Усети, че има да й казва нещо, което не желаеше да обсъжда сега.

Джек разказваше на Майлс как беше срещнал Нийв в самолета.

— Избяга толкова бързо, че не можах да взема телефона й. А сега ми казва, че изпуснала връзката.

— Мога да го потвърдя — каза Майлс. — Чаках я на летището четири часа.

— Трябва да призная, че много се зарадвах, когато онзи ден дойде при мен на коктейла да пита за Етел Лемстън. От онова, което Нийв ми каза, разбрах, че Етел не е сред любимките ви, мистър Кърни.

Нийв ахна при промяната в лицето на Майлс.

— Джек — каза той, — някой ден ще се науча да се вслушвам в интуицията на Нийв. — Обърна се към Нийв. — Хърб ми се обади преди два часа. В Морисън Стейт парк в Роклънд Каунти са намерили тяло. Отговаря на описанието на Етел. Завели племенника й и той я идентифицирал.

— Какво й се е случило? — прошепна Нийв.

— Гърлото й е прерязано.

Нийв затвори очи.

— Знаех, че нещо не е наред. Знаех го!

— Беше права. Вече имат заподозрян, струва ми се. Когато съседката от горния етаж видяла патрулната кола, изтичала долу. Изглежда Етел е имала колосален скандал с бившия си съпруг миналия четвъртък следобед. Очевидно никой не я е виждал оттогава. В петък не е спазила уговорките си с теб и с племенника си.

Майлс допи брендито си и стана да напълни чашата си.

— Обикновено не пия второ бренди, но утре сутринта момчетата от отдел „Убийства“ на Двадесети полицейски район искат да говорят с теб. И от кабинета на областния прокурор в Роклънд Каунти попитаха дали би отишла да видиш дрехите, с които е била облечена Етел. Въпросът е там, че тялото е било местено след настъпването на смъртта. Казах на Хърб, че си забелязала, че нито едно от палтата й не липсва и че тя купуваше всичките си дрехи от теб. Етикетите са били махнати от костюма, с който е била облечена. Искат да видят дали ще можеш да го идентифицираш като един от твоите. По дяволите, Нийв — възкликна Майлс. — Не ми харесва идеята да бъдеш свидетелка по дело за убийство.

Джек Кемпбъл подаде чашата си да му я напълнят.

— Нито пък на мен — рече тихо.

[1] Изправително училище. — Б.пр. ↑

[2] Хубав дом — списание за вътрешна архитектура. — Б.пр. ↑

[3] Fashion Institute of Technology — Моден технологичен институт. — Б.пр. ↑

[4] Дизайнерски институт. — Б.пр. ↑

[5] Международен профсъюз на шивачките. — Б.пр. ↑

[5] Нов външен вид. — Б.пр. ↑

[6] Островът е бил главна имигрантска база от 1892 до 1943 г. — Б.пр. ↑

[7] 1 ярд = 0,9144 м. — Б.пр. ↑

[8] Първият понеделник на септември. — Б.пр. ↑

[9] Арабски писател романтик. — Б.пр. ↑

9

По някое време през нощта беше задухал вятър и ниските облаци полетяха над Атлантика. В събота над града изгря приветливо златно слънце. Но въздухът все още беше студен не според сезона и синоптикът на Си Би Ес предупреди, че отново ще се заоблачи, а следобед можеше да превали и сняг. Нийв се измъкна от леглото. Имаше уговорка да тича с Джек в седем и половина.

Облече си анцуг — нейния „Рийбок“, и върза косата си на опашка. Майлс вече беше в кухнята. Намръщи се.

— Никак не ми харесва да ходиш да тичаш сама толкова рано.

— Не сама.

Майлс вдигна поглед.

— Разбирам. Бързо напредваме, а? Той ми харесва, Нийв.

Тя си сипа портокалов сок.

— Хайде сега, не събуждай надеждите си. И брокерът ти харесваше.

— Не съм казвал, че го харесвам. Казах, че изглежда порядъчен. Има разлика. — Майлс остави закачките настрана. — Нийв, мислех си, че може би е по-разумно първо да отидеш в Роклънд Каунти и да разговаряш с онези детективи, преди да седнеш да говориш с нашите момчета. Ако си права, дрехите, с които е била облечена Етел Лемстън, са купени от твоя магазин. Така че това е първото нещо, което трябва да установим. Предполагам, че след това трябва да огледаш гардероба й много внимателно и да видиш какво още липсва. Знаем, че в отдела за убийства насочват всичките си усилия към бившия съпруг, но не бива да правим прибързани изводи.

Домофонът иззвъня. Нийв вдигна слушалката. Беше Джек.

— Веднага слизам — каза му тя. В колко часа искаш да отидем в Роклънд? — попита баща си. — Наистина трябва да се отбия за малко на работа.

— Някъде в средата на следобеда ще е добре — в отговор на учуденото й изражение Майлс добави: — Единадесети канал ще предава на живо погребението на Ники Сепети. Искам да седя на първия ред и да гледам.

В седем часа Дени беше заел мястото си. В седем и двадесет и девет видя висок мъж с анцуг да влиза в Шваб хауз. Няколко минути по-късно Нийв Кърни излезе с него. Започнаха да тичат към парка. Дени изпсува тихо под мустак. Само да беше сама. На път за насам беше минал оттам — беше почти празен. Можеше да я очисти навсякъде. Пипна пистолета в джоба си. Снощи, когато се прибра в стаята си, Големия Чарли беше паркирал от другата страна на улицата и го чакаше.

Чарли беше смъкнал прозореца на колата и му подаде кафява хартиена торбичка. Дени я взе и пръстите му напипаха очертанията на пистолета.

— Кърни започва да причинява истински безпокойства — каза му Големия Чарли. — Вече няма значение дали ще изглежда като инцидент, или не. Премахни я, както можеш.

Сега се изкушаваше да ги последва в парка и да убие и двамата. Но на Големия Чарли това можеше и да не му хареса.

Дени тръгна в противоположната посока. Днес беше облечен в широк пуловер, който висеше до коленете му, със скъсан военен панталон, кожени сандали и плетена шапка с пискюл, която някога е била яркожълта. Под нея носеше сива перука. По челото му полепваха кичури мазна сива коса. Приличаше на наркоман с размътен мозък. С другия си костюм пък приличаше на пияница. Но така никой нямаше да запомни, че някой постоянно е висял пред дома на Нийв Кърни.

Докато пускаше жетон на бариерата в метрото на Седемдесет и втора улица, Дени си помисли: „Трябва да поискам от Големия Чарли парите, които ми струва преобличането“.

Нийв и Джек влязоха в парка при Седемдесет и девета улица и започнаха да тичат на изток, после на север. Като приближиха музея „Метрополитън“, Нийв инстинктивно започна отново да тича на запад. Не искаше да минава покрай мястото, където бе умряла майка й. Но в отговор на озадачения поглед на Джек каза:

— Съжалявам, ти води.

Опита се да гледа право напред, но не можа да се спре да не погледне към мястото зад все още голите дървета. Денят, в който майка й не беше дошла да я вземе от училище. Директорката, сестра Мария, я беше взела в кабинета да чака и й предложи да се заеме с домашните си. Беше почти пет часът, когато Майлс дойде да я вземе. И тогава тя вече беше сигурна, че нещо не е наред. Майка й никога не закъсняваше.

В мига, в който беше вдигнала поглед и беше видяла Майлс пред себе си със зачервени очи и с изражение, в което се смесваха мъка и жалост, тя беше разбрала. Беше вдигнала ръце към него с въпроса: „Майка ми мъртва ли е?“.

„Ти, бедно малко детенце — беше казал Майлс, докато я вдигаше и я притискаше към себе си. — Ти, бедно малко детенце.“

Нийв усети в очите й да заблестяват сълзи. Усили скоростта и изтича покрай тихата алея и пристройката на „Метрополитън“, в която се помещаваше египетската колекция. Беше стигнала почти до водохранилището, преди да намали.

Джек тичаше в крак с нея. Сега я хвана за ръката.

— Нийв? — това беше въпрос. Когато свиха на запад и после на юг, постепенно забавяйки крачка до бърз вървеж, тя му разказа за Рената.

Излязоха от парка на Седемдесет и девета улица. Последните няколко пресечки до Шваб хауз вървяха рамо до рамо, със сплетени пръсти.

Когато включи радиото в седем часа в събота, Рут чу новината за смъртта на Етел. В полунощ беше взела приспивателно и през следващите часове спа с тежък, опиянен сън, изпълнен с кошмари, за които смътно си спомняше. Сиймъс беше арестуван. Сиймъс на процеса. Онзи женски дявол, Етел, свидетелства срещу него. Преди години Рут беше работила в правна кантора и добре знаеше какви обвинения можеха да бъдат повдигнати срещу Сиймъс.

Но докато слушаше радиото и оставяше чашата за чай с треперещи пръсти, тя осъзна, че можеше да добави и още едно: убийство.

Бутна стола си назад, стана от масата и изтича в спалнята. Сиймъс тъкмо се събуждаше. Поклати глава, прокара ръка през лицето си — типичен за него жест, който винаги я беше дразнил.

— Ти си я убил! — извика тя. — Как мога да ти помогна, щом не искаш да ми кажеш истината!

— Какви ги приказваш?

Тя включи радиото. Говорителят описваше как и къде е била намерена Етел.

— Водиш момичетата на пикници в Морисън Стейт парк от години — извика тя. — Познаваш мястото като петте си пръста. Сега ми кажи истината! Намушка ли я?

Час по-късно, парализиран от страх, Сиймъс се отправи към кръчмата. Бяха намерили тялото на Етел. Знаеше, че полицията ще дойде за него.

Вчера Брайън, дневният барман, бе изкарал двойна смяна. За да покаже неудоволствието си, беше оставил бара мръсен и разхвърлен. Виетнамецът, който се грижеше за кухнята, вече беше там. Той поне работеше с желание.

— Сигурен ли сте, че трябваше да идвате, мистър Лемстън? — попита той. — Все още имате доста болнав вид.

Сиймъс се опита да си спомни какво му беше казала Рут.

„Кажи, че те е хванал грип. Никога не отсъстваш от работа. Трябва да ти повярват, че си бил много болен вчера, че си бил болен и миналия уикенд. Трябва да ти повярват, че изобщо не си излизал от апартамента миналия уикенд. Разговаря ли с някого? Някой видя ли те? Онази съседка със сигурност ще им каже, че си бил там два пъти миналата седмица.“

— Дяволските вируси непрекъснато ме нападат — измърмори той. — Вчера беше зле, но през уикенда бях истински болен.

В десет часа се обади Рут. Той я изслуша като дете и повтори дума по дума онова, което тя му каза.

Отвори бара в единадесет. По пладне постоянните клиенти, които все още живееха наоколо, започнаха да пристигат.

— Сиймъс — избумтя единият от тях с весело, набръчкано от усмивка лице, — лоши новини за бедната Етел, но е страхотно, че вече няма да трябва да плащаш издръжка. Заведението ли черпи?

В два часа, малко след като средно големият поток за обяд понамаля, двама мъже влязоха в бара. Единият беше в началото на петдесетте си години, с яка конструкция и червендалесто лице — мъж, който все едно, че си беше сложил надпис „ченге“. Партньорът му беше слаб испанец в края на двадесетте си години. Представиха се като детективи О Брайън и Гомез от Двадесето районно управление.

— Мистър Лемстън — попита тихо О Брайън.

— Знаете ли, че бившата ви жена, Етел Лемстън, е била намерена в Морисън Стейт парк и че е била жертва на убийство?

Сиймъс стисна ръба на плота и кокалчетата му побеляха. Кимна, неспособен да говори.

— Имате ли нещо против да дойдете в управлението? — попита детектив О Брайън. Прочисти гърлото си.

— Бихме искали да обсъдим с вас няколко въпроса.

След като Сиймъс тръгна за бара, Рут набра номера в апартамента на Етел Лемстън. Вдигнаха слушалката, но никой не се обади. Накрая тя каза:

— Бих искала да говоря с племенника на Етел Лемстън, Дъглас Браун. Обажда се Рут Лемстън.

— Какво искате? — беше гласът на племенника.

Рут го позна.

— Трябва да се видя с вас. Веднага идвам.

След десет минути едно такси я остави пред апартамента на Етел. Рут слезе, подаде парите на шофьора и се огледа. На четвъртия етаж една завеса се размърда. Съседката от горния етаж, която не пропускаше нищо.

Дъглас Браун я чакаше. Отвори вратата и отстъпи назад, за да я пусне в апартамента. Все още беше невероятно подредено, макар че Рут забеляза тънък слой прах на масата. Прахът в нюйоркските апартаменти трябваше да се забърсва ежедневно.

Учуди се, че такава мисъл би могла да й мине през ума точно сега и застана право пред Дъглас, забелязвайки скъпия халат и копринената пижама, която се подаваше изпод долния му край. Очите му гледаха тежко, сякаш беше пил. Правилните му черти щяха да бъдат красиви, ако в тях имаше сила. Вместо това обаче те напомняха на Рут за детски скулптури, направени от пясък, скулптури, които изчезваха от вятъра и вълните.

— Какво искате? — запита той.

— Няма да губя нито вашето време, нито своето, като казвам, че съжалявам за смъртта на Етел. Искам писмото, което Сиймъс й написа, и искам да сложите това на мястото му — тя протегна ръка. Пликът не беше залепен. Дъглас го отвори. В него имаше чек за издръжката с дата 5 април.

— Какво се опитвате да направите?

— Не се опитвам нищо. Правя равностойна замяна. Дайте ми обратно писмото, което Сиймъс написа на Етел, и ме разберете добре. Причината, поради която Сиймъс е идвал тук в сряда, е била да донесе издръжката. Етел не си е била вкъщи и той се е върнал в четвъртък, защото се е обезпокоил, че не е успял да пъхне добре плика в пощенската кутия. Знаел е, че тя ще го даде под съд, ако не я получи.

— Защо ми е да го правя?

— Защото миналата година Сиймъс попита Етел на кого смята да завещае всичките си пари, затова. Отговорила му, че няма избор — вие сте единственият й роднина. Но миналата седмица Етел казала на Сиймъс, че крадете от нея и че смята да промени завещанието си.

Рут видя как Дъглас стана тебеширенобял.

— Лъжете.

— Така ли? — попита Рут. — Аз ви давам възможност. Вие също бихте могли да дадете на Сиймъс възможност. Ще си държим устите затворени за това, че сте крадец, и вие ще си мълчите за писмото.

Дъглас изпита неохотно възхищение към решителната жена, която стоеше пред него със стисната подмишница чанта, с практично палто за всички сезони и практични обувки, с очила без рамки, които уголемяваха бледосините й очи, и с тънки, студени устни. Знаеше, че тя не блъфира.

Вдигна поглед към тавана.

— Изглежда забравяте, че онова дрънкало отгоре разправя на всеки, който иска да го слуша, че Сиймъс и Етел са имали голям скандал в деня, преди тя да не спази уговорените си срещи.

— Говорих с тази жена. Не може да цитира нито една дума. Само твърди, че е чула силни гласове. Сиймъс по принцип си говори високо. Етел крещеше всеки път, когато си отвореше устата.

— Изглежда сте помислила за всичко — каза й Дъг. — Ще донеса писмото. — Отиде в спалнята.

Рут се приближи безшумно до бюрото. Зад купчината писма се виждаше острието на камата с червено-златиста дръжка, която Сиймъс й беше описал. За миг тя се озова в чантата й. Дали само въображението й я накара да почувства лепкавост?

Когато Дъглас Браун излезе от спалнята с писмото на Сиймъс, Рут го погледна и го пъхна дълбоко в страничния джоб на чантата си. Преди да си тръгне, тя му протегна ръка.

— Много съжалявам за смъртта на леля ви, мистър Браун — каза тя. — Сиймъс ме помоли да предам съболезнованията му. Независимо какви неприятности са имали, някога са се обичали и им е било приятно заедно. Това време ще запомни.

— С други думи — каза студено Дъглас, — когато полицията пита, това е официалната причина за посещението.

— Точно така — отвърна Рут. — Неофициалната причина е, че ако спазвате споразумението ни, нито Сиймъс, нито аз ще споменем пред полицията, че леля ви е планирала да ви лиши от наследство.

Рут се прибра вкъщи и с почти религиозен фанатизъм започна да почиства апартамента. Изтърка стените, свали пердетата и ги накисна в банята. Двадесет и две годишната прахосмукачка забуча неефективно по протритите килими.

Докато работеше, Рут осъзна, че трябва да се отърве от камата.

Отхвърли всички възможни места. Пещта за горене на смет? Ами ако полицията провереше боклука на сградата? Не искаше да я хвърли в някоя кофа на улицата. Можеха да я следят и ченгетата да я извадят оттам.

В десет часа се обади на Сиймъс и отрепетира с него какво трябваше да каже, ако го разпитват.

Не можеше да се бави повече. Трябваше да реши какво да прави с камата. Извади я от чантата си, изми я с вряла вода и я изтърка с препарат за почистване на медни предмети. Въпреки това й се струваше, че лепне — лепне от кръвта на Етел. Не изпитваше никаква жалост към нея. Единственото, което имаше значение, беше да опази бъдещето на момичетата неопетнено.

Погледна с омраза камата. Сега изглеждаше чисто нова. Една от онези шантави индиански вещи с остри като бръснач остриета, с пищна дръжка, украсена със сложен червено-златист мотив. Вероятно скъпа.

Чисто нова.

Разбира се. Толкова беше просто. Толкова лесно. Знаеше къде точно да я скрие.

В дванадесет часа Рут влезе в „Прам енд Син“, магазин за индиански предмети на изкуството на Шесто авеню. Тръгна от витрина на витрина, спирайки се пред щандовете и надничайки в кошниците с дрънкулки. Накрая откри онова, което търсеше — голяма кошница с ножове за писма. Дръжките им бяха евтини копия на мотива от антиката на Етел. Взе бавно един. Както си спомняше, той донякъде напомняше камата, която носеше.

Извади камата на Етел от чантата си и я пусна в кошницата, после разбута съдържанието й, докато не се увери, че оръжието, с което е била убита Етел, е най-долу в купчината.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — попита продавачът.

— О… да. Просто… Искам да кажа, че бих искала да видя подносите за вино.

— Те са на трети щанд. Ще ви покажа.

В един часа Рут се върна в апартамента. Направи си чай и зачака сърцето й да спре да препуска. Дано никой не я открие там, помоли се тя. Никога, никога…

След като Нийв тръгна за магазина си, Майлс изпи още една чаша кафе и се замисли над факта, че Джек Кемпбъл щеше да дойде заедно с тях в Роклънд Каунти. Инстинктивно беше харесал Джек и с горчивина си даде сметка, че години наред бе карал Нийв да не се придържа към мита за любов от пръв поглед. Господи, помисли си той, възможно ли е чудото наистина да става два пъти?

В десет без петнадесет се настани в мекото кожено кресло и започна да наблюдава предаваното от телевизионните камери грандиозно зрелище, което представляваше погребението на Ники Сепети. Коли с цветя, три, от които буквално преливаха от скъпи венци, вървяха пред катафалката към църквата „Сейнт Камила“. Други взети под наем лимузини превозваха опечалените и онези, които се преструваха, че жалеят. Майлс знаеше, че патрулите на ФБР, прокуратурата и полицията бяха там, записваха номерата на частните коли и фотографираха лицата на влизащите в църквата хора.

Вдовицата на Ники бе съпровождана от един едър мъж на около четиридесет години и една по-млада жена, чиято черна шапка скриваше по-голямата част от лицето й. И тримата бяха с тъмни очила. Синът и дъщерята не искат да бъдат разпознати, реши Майлс. Знаеше, че и двамата се бяха дистанцирали от приятелите на Ники, Умни деца.

Репортажът продължи и вътре в църквата. Майлс намали звука и, хвърляйки по едно око на картината, тръгна към телефона. Хърб беше в кабинета си.

— Видя ли „Нюз“ и „Поуст“? — попита Хърб. — Наистина отразяват обширно убийството на Етел Лемстън.

— Прегледах ги.

— Все още вниманието ни е насочено към бившия й съпруг. Ще видим какво ще покаже претърсването на апартамента. Онзи скандал, който съседката е чула миналия четвъртък, може да е завършил с убийство. От друга страна, може да я е изплашил достатъчно, за да я накара да изчезне от града и после да я е проследил. Майлс, учил си ме, че всеки убиец остава визитната си картичка. Ще открием тази.

Разбраха се Нийв да се срещне с детективите от отдел „Убийства“ на Двадесето районно в апартамента на Етел в неделя следобед.

— Обади ми се, ако откриете нещо интересно в Роклънд Каунти — каза Хърб. — Кметът иска да обяви случая за приключен възможно най-бързо.

— Нещо ново около кмета? — попита сухо Майлс. — Ще се чуем, Хърб.

Майлс увеличи звука и започна да гледа как свещеникът благославяше тленните останки на Ники Сепети. Изнесоха ковчега от църквата, докато хорът пееше „Не се страхувай“. Майлс се заслуша в думите: „Не се страхувай, аз съм с теб винаги“. Ти беше с мен денонощно седемнадесет години, копеле такова, помисли си той, докато носещите тежкия махагонов ковчег сгънаха одеялото и го вдигнаха на раменете си. Може би, когато се уверя, че гниеш в земята, ще се освободя от теб.

Вдовицата на Ники стигна края на църковните стъпала, после рязко се обърна, отдалечи се от сина и дъщеря си и отиде при най-близкия телевизионен коментатор. Когато лицето и се появи на екрана — уморено и примирено, тя каза:

— Искам да направя изявление. Много хора не одобряват бизнеса на мъжа ми, нека почива в мир. Изпратиха го в затвора заради това. Но го задържаха там още много години заради престъпление, което не е извършил. На смъртното си ложе Ники ми се закле, че няма нищо общо с убийството на съпругата на полицейския комисар Кърни. Мислете за него, каквото искате, но не и като за човек, отговорен за тази смърт.

Докато се връщаше при децата си, я засипаха с въпроси, на които тя не отговори. Майлс изключи телевизора. Лъжец до края, помисли си той. Но докато дърпаше вратовръзката си и я завързваше с бързи, механични движения, той осъзна, че за първи път семената на съмнението покълват в ума му.

След като научи, че тялото на Етел Лемстън е било открито, Гордън Стюбър започна трескаво да действа. Нареди да опразнят последния му незаконен цех в Лонг Айлънд сити и да предупредят незаконните работници за последствията, ако решат да говорят пред полицията. После се обади в Корея, за да отмени очакваната пратка от един от заводите му там. Като научи, че тя вече се товари на летището, той хвърли телефона по стената със свирепо отчаяние. После, насилвайки се да мисли разумно, се опита да определи размерите на щетите. Какви доказателства имаше Лемстън и доколко блъфираше? И как можеше да се справи със статията й?

Въпреки че беше събота, Мей Евънс, дългогодишната му секретарка, бе дошла, за да навакса картотекирането. Съпругът на Мей беше алкохолик, подрастващото й дете вечно забъркваше каши. Поне половин дузина пъти Гордън бе плащал, за да не го съдят. Можеше да се разчита на дискретността й. Сега помоли Мей да дойде в кабинета му.

С възстановено спокойствие той я разгледа: подобна на пергамент кожа, която вече започваше да се сбръчква, неспокойни, наведени надолу очи, нервно, угодническо поведение.

— Мей — рече той, — вероятно си чула за трагичната смърт на Етел Лемстън?

Мей кимна.

— Мей, Етел дойде ли тук една вечер преди около десетина дни?

Мей го погледна, за да разбере какво очакваше.

— Една вечер работих малко по до късно. Всички, освен вас, си бяха тръгнали. Мисля си, че видях Етел да влиза и вие я изгонихте. Греша ли?

Гордън се усмихна.

— Етел не е идвала, Мей.

Тя кимна.

— Разбирам — отвърна. — Приехте ли обаждането миналата седмица? Искам да кажа, че мисля, че я свързах, но вие бяхте прекалено ядосан и й затворихте телефона.

— Никога не съм приемал обаждането й — Гордън взе ръката на Мей, по която изпъкваха вените, в своята и леко я стисна. — Аз си спомням, че отказах да говоря с нея, отказах да се видя с нея и нямах представа какво смята да пише за мен в статията си.

Мей отдръпна ръката си от неговата и отстъпи от бюрото му. Загубилата й блясък кестенява коса беше настръхнала.

— Разбирам, сър — каза тихо тя.

— Добре. Затвори вратата, като излизаш.

Също като Майлс, и Антони де ла Салва гледаше по телевизията погребението на Ники Сепети. Сал живееше в един скъп апартамент на най-горния етаж на Сентръл парк-сауд — в „Тръмп парк“ — луксозната сграда с апартаменти, подновена от Доналд Тръмп за много богатите. Апартаментът му, мебелиран от най-известния нов дизайнер по интериора с мотиви от „Пасифик рийф луук“ имаше зашеметяващ изглед към Сентръл парк. След развода си с последната си жена Сал беше решил да живее само в Манхатън. Повече никакви досадни къщи в Уестчестър или Кънектикът, или на Лонг Айлънд, или на Палисейдс. Харесваше му възможността да може да излезе по всяко време на нощта и да намери отворен някой хубав ресторант. Обичаше премиерите в театъра и елегантните партита, на които можеше да бъде познат от хората, които имаха някакво значение. „Остави предградията на селяндурите“ — беше станало негово мото.

Сал беше облечен с един от последните си модели: светлокафяв велурен панталон и подходящо сако а ла Айзенхауер. Тъмнозелените маншети и тъмнозелената яка завършваха спортния му вид. Модните критици не бяха много ласкави към последните му две важни колекции, но неохотно бяха похвалили мъжките му дрехи. Разбира се, истинските почести в модната индустрия се пазеха за модистите, които правеха революции в женската мода. И независимо какво казваха или не казваха за колекциите му, те все още го наричаха един от водещите модисти на двадесети век, създателят на „Пасифик рийф луук“.

Сал се сети за онзи ден преди два месеца, когато Етел Лемстън беше дошла в офиса му. Онази нервно дрънкаща уста: навикът й да говори толкова бързо. Да я слушаш, беше като да се опитваш да следиш цифрите на телеграфна лента. Беше посочила стенописа с мотива на „Пасифик рийф“ и беше обявила: „Това е гениално“.

— Дори и любопитна журналистка като тебе, Етел, признава истината — отвърна й той и двамата се изсмяха.

— Хайде — пришпори го тя, — престани и забрави за глупостите за вилата в Рим. Онова, което вие, момчетата, не разбирате, е, че благородничеството вече не е на мода. Това е светът на Крал Бургер. Интересни са хората с бедно потекло. Ще ти направя услуга, като разкажа на света, че си от Бронкс.

— На Седмо авеню има хора, които искат да скрият много повече от това, че са родени в Бронкс, Етел. Не се срамувам.

Сал гледаше как носят ковчега на Ники Сепети надолу по стълбите на „Сейнт Камила“. Достатъчно, помисли си той и тъкмо се готвеше да изключи телевизора, когато вдовицата на Сепети грабна микрофона и обяви, че Ники няма нищо общо с убийството на Рената.

Известно време Сал остана със скръстени ръце. Беше сигурен, че Майлс гледа. Знаеше как се чувства и реши да му се обади. С облекчение чу, че Майлс звучи доста делово.

— Да, видях страничната реакция — каза той.

— Надявал се е, че ще му повярват — предположи Сал. — И двамата са се оженили доста добре и не биха искали внуците им да знаят, че под снимката на Ники е имало номер в полицейския архив.

— Това е най-вероятният отговор — отвърна Майлс. — Макар че, да ти кажа право, имам чувството, че една изповед на смъртното ложе, за да спаси душата си, е повече в стила на Ники — гласът му изтъня. — Трябва да вървя. Нийв скоро ще се върне. Трябва да изпълни неприятното задължение да види дали дрехите, с които е била облечена Етел, са купени от магазина й.

— Дано да не са, за нейно добро — рече Сал. — Не й трябва такава реклама. Кажи на Нийв, че ако не внимава, хората ще започнат да говорят, че не искат дрехите й да им донесат смърт. А това ще е достатъчно, за да разбие тайнствеността на „Нийвс плейс“.

В три часа Джек Кемпбъл застана пред вратата на апартамент 16 В в Шваб хауз. След като се върна от магазина, Нийв смени тъмносиния си костюм на Адел Симпсън с червено-черен, дълъг до хълбоците ластичен пуловер и панталон. Палячовският ефект се подсилваше от обиците, които бе направила за костюма: маските на комедията и трагедията от оникс и гранат.

— Нейна светлост, дъската за игра на дама — каза сухо Майлс, докато се ръкуваше с Джек.

Нийв вдигна рамене.

— Майлс, знаеш ли какво? Не ми е приятно онова, което трябва да направим. Но имам чувството, че Етел би се зарадвала, ако пристигна с нов костюм да говоря за дрехите, с които е била облечена, преди да умре. Просто не можеш да разбереш какво удоволствие й доставяше модата.

В кабинета влизаха последните отблясъци на слънцето. Синоптикът бе улучил прогнозата. Над Хъдзън се събираха облаци. Джек се огледа, оценявайки някои от нещата, които бе пропуснал предишната вечер. Картината на хълмовете в Тоскана[1], която висеше на стената вляво от камината. Сложената в рамка червеникавокафява снимка на дете в ръцете на тъмнокоса млада жена с невероятно красиво лице. Беше сигурен, че това са Нийв и майка й. Зачуди се какво ли е да убият жената, която обичаш. Непоносимо.

Забеляза, че Нийв и баща й се гледаха гневно с едно и също изражение. Приликата беше толкова огромна, че му се прииска да се усмихне. Усещаше, че тези дискусии върху модата са обичайни за тях и не искаше да се намесва. Отиде до прозореца, където една книга, която очевидно бе пострадала, бе изложена на слънцето.

Майлс беше направил прясно кафе и го сипваше в красиви порцеланови чаши „Тифани“.

— Нийв, нека ти кажа нещо — рече той. — Твоята приятелка Етел вече не може да харчи кралски суми за екстравагантни дрехи. Точно в този момент е както майка я е родила, на един плот в моргата с прикрепен към палеца на крака й идентификационен номер.

— Така ли свърши и майка? — попита Нийв с тих и вбесен глас. После ахна, изтича към него и сложи ръце на раменете му. — О, Майлс, съжалявам. Това, което казах, беше гадно и отвратително.

Майлс остана неподвижен като статуя с каната кафе в ръка. Минаха двадесет дълги секунди.

— Да — отвърна, — точно така свърши и майка ти. И беше гадно да казваме такива неща и двамата. Обърна се към Джек. — Прости ни за семейните кавги. Не знам дали дъщеря ми е благословена или прокълната със смесицата между римски темперамент и ирландска чувствителност. От своя страна, никога не съм успявал да разбера как жените могат да създават такава суматоха около дрехите. Собствената ми майка, Бог да я прости, пазаруваше само от Александър на Фордъм роуд, сменяше домашните си рокли всеки ден и обличаше рокля на цветя — също купена от Александър — за неделната служба и за банкетите в Полицейското певческо дружество. С Нийв, както по-рано и с майка й, имаме интересни дискусии по въпроса.

— Разбрах го — Джек вдигна една чаша от подноса, който Майлс му поднесе. — Радвам се, че и други пият много кафе — отбеляза той.

— Едно уиски или чаша вино вероятно биха ми се отразили по-добре — отбеляза Майлс. — Но ще оставим това за по-късно. Имам бутилка прекрасно бургундско, която ще ни донесе приятна топлинка в подходящия час, независимо какво ми разправя докторът — отиде до барчето в долната част на библиотеката и извади бутилка.

— Навремето не ги различавах — каза Майлс на Джек. — Бащата на жена ми имаше превъзходна изба, така че Рената бе израснала в дома на познавач. Научи ме на това. Научи ме на много неща, които бях изпуснал. — Посочи книгата на перваза. — Беше нейна. Поминалата вечер се намокри. Има ли някакъв начин да се реставрира?

Джек вдигна книгата.

— Срамота — рече той. — Тези скици сигурно са били очарователни. Имате ли лупа?

— Някъде тук.

Нийв потърси из бюрото на Майлс и намери една. С Майлс наблюдаваха как Джек разглежда изпоцапаните и намачкани страници.

— Скиците не са се размазали — каза той. — Знаете ли какво. Ще попитам някои от моите служители и ще видя дали няма да мога да открия името на добър реставратор. — Върна лупата на Майлс. — И, между другото, не мисля, че идеята да се оставя на слънце е много добра.

Майлс взе книгата и лупата и ги остави на бюрото си.

— Ще ти бъда благодарен за всичко, което можеш да направиш. Сега по-добре да вървим.

И тримата седнаха на предната седалка на шестгодишния линкълн на Майлс. Караше Майлс. Джек Кемпбъл нехайно сложи ръка на облегалката на седалката. Нийв се опита да не забелязва присъствието й и да не се обляга на него, докато колата заобикаляше рампата между „Хенри Хъдзън паркуей“ и „Джордж Вашингтон бридж“.

Джек я докосна по рамото.

— Отпусни се — каза й. — Не хапя.

Кабинетът на областния прокурор в Роклънд Каунти приличаше на кабинетите на областните прокурори в цялата страна. Препълнен. Стари неудобни мебели. Големи купчини с папки по шкафовете и бюрата. Прекалено топли стаи, като се изключеха онези, където прозорците бяха отворени и където ледените повеи на вятъра бяха неприятна алтернатива.

Чакаха ги двама детективи от отдела за убийства. Нийв забеляза как в мига, в който влязоха в сградата, Майлс се промени. Челюстта му се стегна. Изглеждаше по-висок. Сините му очи станаха сурови.

— В стихията си е — прошепна тя на Джек Кемпбъл. — Не знам как понесе бездействието през последната година.

— Областният прокурор би искал да се отбиете при него, сър. — По всичко личеше, че детективите си даваха сметка, че стоят пред най-дълго служилия и най-уважавания комисар на Ню Йорк сити.

Областният прокурор, Мира Брадли, беше привлекателна млада жена, която не можеше да е на повече от тридесет и шест или тридесет и седем години. Нийв усети, че се забавлява от учуденото изражение на лицето на Майлс. Господи, ама че антифеминист си, помисли си тя. Би трябвало да знаеш, че миналата година Мира Брадли беше избрана, но си предпочел да забравиш този факт.

Представиха Нийв и Джек. Мира Брадли им махна да седнат и мина към въпроса.

— Както знаете — започна тя, — става въпрос за юрисдикция. Знаем, че тялото е местено, но не знаем откъде е било преместено. Може да е била убита в парка на пет фута от мястото, където е била намерена. В този случай ние трябва да се заемем с убийството.

Брадли посочи папката на бюрото си.

— Според съдебния лекар смъртта е причинена от силен удар с остър предмет, който е прерязал югуларната й вена и е срязал трахеята й. Може да се е съпротивлявала. Челюстта й е насинена, а брадичката й е порязана. Мога да добавя, че е цяло чудо, че животните не са я нападнали. Вероятно защото е била доста добре скрита зад скалите. Не е трябвало да я открием. Погребването й там е било добре планирано.

— Което означава, че търсите някой, познаващ мястото — рече Майлс.

— Точно така. Не е възможно да се посочи точното време на настъпване на смъртта, но от онова, което ни каза племенникът й, тя не е спазила уговорената среща с него миналия петък, преди осем дни. Тялото беше доста добре запазено, а от сводките за времето се вижда, че застудяването започна преди девет дни, в четвъртък. Така че, ако Етел Лемстън е загинала в четвъртък или в петък и е била погребана малко след това, става ясно защо липсва разлагане.

Нийв седеше вдясно от бюрото на областния прокурор, а Джек — на един стол до нея. Усети как потръпва и ръката му докосна облегалката на стола й. Само да се бях сетила за рождения й ден. Опита се да прогони тази мисъл и да се концентрира върху онова, което Брадли казваше.

— … Етел Лемстън можеше спокойно да не бъде открита месеци наред, до такава степен, че идентификацията да стане невъзможна. Не е трябвало да бъде открита. Нямаше бижута. До нея нямаше портфейл или чанта. — Брадли се обърна към Нийв. — Дрехите, които продавате, винаги ли имат пришити етикети?

— Разбира се.

— Всички етикети по дрехите на мис Лемстън бяха махнати. — Областният прокурор стана. — Ако нямате нищо против, мис Кърни, бихте ли погледнали дрехите й сега?

Отидоха в съседната стая. Единият от детективите донесе найлонови пликове, пълни със смачкани и изпоцапани дрехи. Нийв гледаше как ги изпразват. В единия беше бельото: комплект от сутиен и бикини, поръбени с дантела. Сутиенът бе зацапан с кръв. Чорапогащник с голяма бримка отпред на десния крак. Обувки със средно висок ток от мека синьо-лилава кожа бяха захванати една за друга с панделка. Нийв си помисли за поставките за обувки във вид на дърво, които Етел с такава гордост показваше в гардероба си — истинско произведение на изкуството.

В следващия плик имаше костюм от три части: жакет от снежнобяла вълна със синьо-лилави маншети и яка, бяла пола и блуза на сини и бели райета. И трите части бяха просмукани с кръв и изпоцапани с мръсотии. Нийв усети ръката на Майлс на рамото си. Разгледа решително дрехите. Нещо не беше наред, нещо извън трагичния край както на дрехите, така и на жената, която ги беше носила.

Чу областния прокурор да пита:

— Това един от липсващите от гардероба на Етел Лемстън костюми ли е?

— Да.

— Вие ли й го продадохте?

— Да, по празниците — Нийв вдигна поглед към Майлс. — Беше облечена с него на партито, помниш ли?

— Не.

Нийв заговори бавно. Чувстваше се така, сякаш времето беше спряло. Беше в апартамента, украсен за ежегодното им коледно парти. Етел изглеждаше особено привлекателна. Синьо-белият костюм беше хубав и много отиваше на сините й очи и сребристорусата й коса. Няколко души й направиха комплимент за него. После, разбира се, Етел бе насочила усилията си към Майлс, надувайки му главата, и той прекара останалата част от вечерта, опитвайки се да я избягва…

Нещо в спомените й не беше наред. Какво?

— Купи този костюм заедно с някои други неща в началото на декември. На „Ренардо“ е. „Ренардо“ е дъщерна компания на „Гордън Стюбър текстайлс“. — Какво й се изплъзваше? Просто не можеше да разбере. — Беше ли облечена с палто?

— Не. — Областният прокурор кимна на детективите, които започнаха да сгъват дрехите и да ги слагат обратно в найлоновите пликове. — Комисарят Шварц ми каза, че причината да започнете да се безпокоите за Етел била, че сте намерили всичките й топли палта в гардероба й. Но не е ли истина, че би могла лесно да си купи палто от някой друг, а не от вас?

Нийв стана. Стаята сякаш леко миришеше на антисептични средства. Нямаше намерение да се прави на глупачка, като настоява, че Етел просто не пазарува никъде другаде, освен при нея.

— Ще се радвам да направя инвентаризация на гардероба на Етел — каза тя. — Имам всичките фактури за покупките й в една папка. Мога да ви кажа точно какво липсва.

— Бих искала да получа колкото се може по-пълен списък. Обикновено носеше ли бижута с този тоалет?

— Да. Златна игла с диамант. Също такива обици. Широка златна гривна. Винаги носеше няколко пръстена с диаманти.

— Нямаше бижута. Може би става дума за обикновено убийство с цел грабеж.

Джек хвана ръката й, докато излизаха от стаята.

— Добре ли си?

Нийв поклати глава.

— Нещо ми убягва.

Един от детективите я чу. Подаде й визитката си.

— Обаждайте се по всяко време.

Тръгнаха към изхода на прокуратурата. Майлс беше отпреди си говореше с областния прокурор. Сребристобялата му коса беше с цяла глава над тъмнокестенявата й, къса прическа. Миналата година кашмиреното му палто висеше отпуснато на раменете му. След операцията изглеждаше блед и повехнал. Сега раменете му отново изпълваха палтото. Крачеше твърдо и уверено. А тук беше в стихията си. Полицейската работа бе онова, което имаше смисъл за него, за живота му. Нийв се хвана, че се моли нищо да не му попречи да приеме онази работа във Вашингтон.

Стига да работи, ще доживее до сто години, помисли си тя. Имаше една откачена поговорка: „Ако искаш да си щастлив една година, спечели от лотарията. Ако искаш да си щастлив цял живот, обичай онова, което правиш.“

Любовта към работата му поддържаше Майлс след смъртта на майка й.

А сега Етел Лемстън бе умряла.

Детективите бяха останали, когато те си тръгнаха, за да сгънат дрехите, станали саван за Етел, дрехите, които Нийв знаеше, че някой ден отново щяха да бъдат показани при процеса. Видяна за последен път с…

Майлс беше прав. Беше абсолютна глупачка да дойде на това място, облечена като дъска за игра на дама, с тези идиотски обици, поклащащи се леко. Нийв изпита благодарност, че не беше свалила качулката на черната пелерина, която прикриваше странния й тоалет. Една жена беше умряла. Не лесна жена. Не и обичана. Но много интелигентна жена, която отчаяно се опитваше да контролира нещата, така, както ги разбираше, и която искаше да изглежда добре, но нямаше нито времето, нито усета да се грижи за себе си в света на модата.

Мода. Точно така. Имаше нещо в тоалета, с който беше облечена…

Нийв усети как през тялото й премина тръпка. Джек Кемпбъл сякаш също го почувства. Изведнъж ръката му хвана нейната.

— Ти я обичаше, нали? — попита той.

— Много повече, отколкото осъзнавах.

Стъпките им отекнаха до дългия коридор. Мраморът беше стар и износен, пукнатините по него приличаха на прозиращи под кожата вени.

Югуларната вена на Етел. Шията на Етел беше толкова тънка. Но без бръчки. На шестдесет издайническите знаци на старостта започват да личат при повечето жени.

„Шията остарява първа.“ Нийв помнеше, че Рената го казваше, когато някой производител се опитваше да я убеди да купи дрехи с дълбоки деколтета с номера като за зрели жени.

Бяха до изхода на прокуратурата. Областният прокурор и Майлс се споразумяваха, че Манхатън и Роклънд Каунти ще си сътрудничат тясно в разследването.

— Би трябвало да си държа устата затворена — рече Майлс. — Става ми все по-трудно да помня, че вече не съм шеф на Първо полицейско управление.

Нийв знаеше какво трябва да каже и вътрешно се помоли да не прозвучи смешно.

— Чудя се… — Областният прокурор, Майлс и Джек зачакаха. Започна отново: — Чудя се дали не е възможно да говоря с жената, която е открила тялото на Етел. Не знам защо, но просто чувствам, че трябва — преглътна буцата в гърлото си.

Усети очите им да я гледат изучаващо.

— Мисис Конуей даде пълни показания — каза бавно Мира Брадли. — Можете да ги видите, ако желаете.

— Бих искала да говоря с нея. — „Не ги оставяй да те попитат защо“, помисли си отчаяно Нийв. — Просто трябва.

— Дъщеря ми е причината Етел Лемстън да бъде идентифицирана — рече Майлс. — Ако иска да разговаря с тази свидетелка, мисля, че трябва да го направи.

Вече беше отворил вратата и Мира Брадли потръпна от студения априлски вятър.

Повече прилича на март — отбеляза тя. — Вижте, изобщо не възразявам. Можем да се обадим на мисис Конуей и да видим дали си е вкъщи. Смятам, че ни е казала всичко, което знае, но може би ще изникне още нещо. Изчакайте малко.

След известно време тя се върна.

— Мисис Конуей си е вкъщи. С готовност ще разговаря с вас. Тук са адресът и упътванията. — Тя се усмихна на Майлс — усмивката на две професионални ченгета. — Ако случайно си спомни, че е видяла добре човека, убил Лемстън, обадете ни се незабавно. Окей?

Кити Конуей бе запалила камината в библиотеката и сините огнени езичета на горящите цепеници образуваха пирамидални сенки.

— Кажете, ако ви е прекалено топло — каза извинително. — Просто от момента, в който докоснах ръката на онази нещастна жена, все имам чувството, че ми е студено — спря смутена, но трите чифта очи, които я гледаха, изразяваха разбиране.

Харесваха й. Нийв Кърни. Повече от красива. Интересно, магнетично лице с тези високи скули и млечнобялата кожа, подчертаваща тъмните кафяви очи. Но по лицето й се четеше напрежение; зениците й бяха огромни. Очевидно младият мъж, Джек Кемпбъл, бе загрижен за нея. Когато взе пелерината й, каза: „Нийв, ти още трепериш“.

Изведнъж Кити усети как я обзема носталгия. Синът й беше същият тип като Джек Кемпбъл — висок малко над шест фута, с широки рамене, стегнато тяло, силно, интелигентно изражение. Не одобряваше факта, че Майк Младши живееше на другия край на света.

Майлс Кърни. Когато областният прокурор се обади, тя веднага се беше сетила кой е той. Години наред името му редовно се появяваше в медиите. Понякога го беше виждала, когато с Майк отиваха да хапнат в „Ниърис пъб“[2] на Източна петдесет и седма улица. Беше чела за сърдечния му пристъп и оттеглянето му, но сега изглеждаше добре. Добре изглеждащ ирландец.

Кити изпита задоволство от факта, че беше сменила дънките и стария, прекалено голям пуловер с копринени блуза и панталон. След като не пожелаха да приемат питиетата, тя настоя да направи чай.

— Имате нужда от нещо, което да ви стопли — каза тя на Нийв. Отказвайки се от предложената й помощ, тя изчезна надолу по коридора към кухнята.

Майлс седеше в един стол с висока облегалка, тапициран с дамаска на червени и тъмнооранжеви райета. Нийв и Джек седяха един до друг на кадифено разглобяемо канапе, разположено като полумесец до камината. Майлс огледа одобрително стаята. Удобна. Много малко хора имаха достатъчно ум да купуват канапета и столове, в които един висок мъж би могъл да си облегне главата. Той стана и започна да разглежда сложените в рамки семейни снимки. Обикновената история на един живот. Младата двойка. Кити Конуей не бе изгубила хубостта си през годините, това беше сигурно. Тя и съпругът й с малкия им син. Колаж от детските години на момчето. Последната снимка беше на Кити, сина й, неговата съпруга японка и малката им дъщеричка. Мира Брадли им беше казала, че жената, открила тялото на Етел, е вдовица.

Той чу стъпките на Кити в коридора и бързо се обърна към книжните лавици. Една от тях привлече погледа му — колекция от очевидно доста четени книги по антропология. Започна да ги разглежда.

Кити остави сребърния поднос на кръглата масичка до канапето, наля чай и поднесе сладки.

— Тази сутрин изпекох огромно количество. Нерви след вчера, предполагам — рече тя и тръгна към Майлс.

— Кой е антрополог? — попита той.

Тя се усмихна.

— Обикновен аматьор. В колежа се заинтригувах, когато професорът каза, че за да опознаем бъдещето, трябва да изучаваме миналото.

— Нещо, което непрекъснато напомнях на детективите си — отвърна Майлс.

— Пуска си чара — измърмори Нийв на Джек. — Много необичайна гледка.

Докато отпиваха от чая, Кити им разказа как конят се е втурнал по наклона, за найлона, полетял към лицето й, за смътното впечатление от ръка в син маншет. Обясни им за ръкава на анцуга си, провиснал изпод капака на коша, и как в този миг бе разбрала, че трябва да се върне в парка и да огледа.

През цялото време Нийв я слушаше внимателно с наклонена на една страна глава, сякаш се мъчеше да долови всяка дума. Все още имаше непреодолимото усещане, че нещо й се изплъзва, нещо, което стоеше точно пред нея и само чакаше да бъде уловено. И тогава осъзна какво беше то.

— Мисис Конуей, бихте ли описали какво точно видяхте, когато намерихте тялото?

— Нийв? — Майлс поклати глава. Той задаваше въпросите си внимателно и не искаше да бъде прекъсван.

— Съжалявам, Майлс, но това е страшно важно. Разкажете ми за ръката на Етел. Кажете ми какво видяхте.

Кити затвори очи.

— Беше, сякаш гледах ръката на манекен. Толкова бяла, че ноктите изглеждаха крещящо червени. Маншетът на сакото беше син. Стигаше до китката и онова черно парче найлон беше залепнало за него. Блузата беше в синьо и бяло и едва се виждаше под маншета. Беше някак си измачкана. Може би звучи откачено, но едва се сдържах да не я оправя.

Нийв изпусна дълга въздишка. Наклони се напред и разтри челото си с ръце.

— Точно това не мога да си обясня. Тази блуза.

— Какво за блузата? — попита Майлс.

— Тя… — Нийв прехапа устни. Щеше отново да му прозвучи като глупачка. Блузата, с която беше облечена Етел, беше част от оригиналния тоалет от три части. Но когато Етел си купи костюма, Нийв й беше казала, че не смята блузата за подходяща. Беше продала на Етел друга блуза, бяла, без развалящите я сини райета. Беше виждала Етел с този тоалет два пъти, и в двата случая с бялата блуза.

Защо беше облякла тази в бяло и синьо?

— Какво има, Нийв? — настоя Майлс.

— Вероятно нищо. Просто се учудвам, че е облякла тази блуза с този костюм. Не си отиват.

— Нийв, нали каза на полицаите, че познаваш тоалета и на кой дизайнер е?

— Да, на Гордън Стюбър. От неговия склад е.

— Съжалявам, но не разбирам — Майлс се опита да прикрие раздразнението си.

— Аз мисля, че разбирам — Кити наля горещ чай в чашата на Нийв. — Изпийте това — заповяда й. — Изглеждате зле. — Погледна право към Майлс. — Ако съм права, Нийв казва, че Етел не би комбинирала тоалета, с който беше намерена, по този начин.

— Знам, че не би решила да се облече така — рече Нийв. Погледна право в невярващите очи на Майлс.

— Очевидно тялото й е било преместено. Има ли някакъв начин да се установи дали някой не я е преоблякъл, след като е умряла?

Дъглас Браун беше наясно, че от отдел „Убийства“ смятаха да получат разрешително за обиск на апартамента на Етел. Въпреки това получи шок, когато те пристигнаха с него. Група от четирима детективи се събра в апартамента. Гледаше ги как покриват с някакъв прах повърхностите, как чистят с прахосмукачка килимите, подовете и мебелите, внимателно запечатвайки и надписвайки найлоновите пликчета, в които събираха праха, фибрите и частиците, докато щателно разглеждаха и душеха малкото ориенталско килимче до бюрото на Етел.

След като беше видял тялото на леля си на плота в моргата, Дъг непрекъснато усещаше гадене, което нелепо му напомняше за единственото пътуване с лодка, което някога беше предприемал, и каква ужасна морска болест го беше нападнала. Етел беше покрита с чаршаф, увит около лицето й като забрадка на монахиня, така че поне не му се наложи да гледа гърлото й. За да не мисли за него, той се концентрира върху мораво жълтата подутина на бузата й. После кимна с глава и се втурна към тоалетната.

Цяла нощ бе лежал буден в леглото на Етел, опитвайки се да реши какво да прави. Можеше да каже на полицията за Сиймъс, за отчаяния му опит да престане да плаща издръжката. Но жена му Рут щеше да се раздрънка за него. По челото му изби студена пот, когато осъзна колко глупаво беше постъпил, отивайки в банката онзи ден и настоявайки да получи теглената сума в стодоларови банкноти. Ами ако полицията откриеше това?

Преди детективите да дойдат, се измъчваше от въпроса дали да остави банкнотите скрити из апартамента. Ако ги нямаше, кой можеше да каже дали Етел не ги беше изхарчила всичките?

Някой щеше да знае. Онова откачено момиче, което беше дошло да чисти, можеше да е забелязало онези, които беше сложил обратно.

Накрая Дъглас реши да не прави абсолютно нищо. Щеше да остави ченгетата да открият банкнотите. Ако Сиймъс или жена му се опитаха да го изобличат, той щеше да ги нарече лъжци. Успокоен донякъде от тази мисъл, се зарея в бъдещето. Сега този апартамент беше негов. Парите на Етел бяха негови пари. Щеше да се отърве от всички онези глупави дрехи и аксесоари. А си отива с А, Б си отива с Б. Може би щеше да ги опакова точно по този начин и да ги изхвърли в кофите за смет. Мисълта го накара да се усмихне мрачно. Но нямаше защо да става прахосник. Всичките пари, които Етел харчеше за дрехи, не биваше да отиват на боклука. Щеше да намери добър магазин за дрехи втора употреба и да ги продаде.

Когато се облече в събота сутринта, той умишлено избра тъмносин панталон и жълтокафеникава спортна риза с дълъг ръкав. Искаше да внушава впечатлението за сподавена мъка. Безсънието беше образувало тъмни кръгове под очите му. Днес това беше само за добро.

Детективите прегледаха бюрото на Етел. Гледаше ги как отварят папката, на която пишеше „Важно“. Завещанието. Все още не беше решил дали да признае, че знае за него. Детективът свърши с четенето му и го погледна.

— Виждал ли сте това? — попита той грубо.

Дъглас взе импулсивно решението си.

— Не. Това са документи на леля ми.

— Никога ли не е обсъждала завещанието си с вас?

Дъглас успя да се усмихне унило.

— Тя много се шегуваше. Казваше, че ако може да ми завещае само издръжката си, ще съм осигурен за цял живот.

— Значи не знаете, че ви е оставила внушителна сума пари?

Дъглас махна с ръка към апартамента.

— Не мислех, че леля Етел има внушителна сума пари. Купи това жилище, когато стана кооперация. Трябва да й е струвало доста. Печелеше добре като писателка, но не кой знае колко.

— Тогава значи е била доста спестовна. — Детективът беше пипал завещанието с ръкавици, държейки го за самите ръбчета. Докато Дъглас го гледаше с ужас, той извика експерта по отпечатъците. — Сложи прах на това.

След пет минути, с нервно треперещи в скута си ръце, Дъглас потвърди и после отрече да е знаел за стодоларовите банкноти, които хората от отдел „Убийства“ бяха намерили скрити из апартамента. За да ги отклони от тази тема, той обясни, че до вчера не беше вдигал телефона.

— Защо? — Дежурен беше детектив О Брайън. Въпросът разцепи въздуха като бръснач.

— Етел беше странна: Веднъж, докато бях тук, вдигнах телефона и тя само дето не ми откъсна главата. Каза ми, че не било моя работа кой й се обажда. Но вчера реших, че може би тя се опитва да се свърже с мен. Така че започнах да се обаждам.

— Не би ли могла да ви намери в службата ви?

— Никога не съм се сещал за това.

— И още първото обаждане бе заплахата към нея? Какво съвпадение, че са ви се обадили почти в същия час, в който беше открито тялото й — О Брайън изведнъж прекъсна разпита. — Мистър Браун, възнамерявате ли да останете в този апартамент?

— Да.

— Утре ще дойдем с мис Нийв Кърни. Тя ще провери гардероба на мис Лемстън, за да види какви дрехи липсват. Може би ще трябва отново да поговорим с вас. Бъдете тук. — Това не беше молба. Беше заповед.

По някакви причини Дъглас не изпитваше облекчение, че разпитът е приключил. И тогава страховете му се оправдаха. О Брайън каза:

— Сигурно ще ви помолим да се отбиете в управлението. Ще ви се обадим.

Когато си тръгнаха, те взеха найлоновите пликчета с откритото при почистването, завещанието на Етел, бележника й за ангажименти и малкото ориенталско килимче. Точно преди вратата да се затвори зад тях, Дъг чу единия да казва:

— Независимо колко се стараят, не могат да почистят кръвта изцяло от килимите.

Тони Витале все още лежеше в интензивното отделение на болницата „Сейнт Винсент“ и положението му беше все така критично. Но главният хирург продължаваше да уверява родителите му: „Той е млад. Як е. Вярвам, че ще се оправи“.

Увит в бинтове, които покриваха огнестрелните рани в главата, рамото, гърдите и краката му, с вливаща се във вените му интравенозна течност, с пластмасови тръбички в ноздрите, Тони преминаваше от състояние на дълбока кома към мигове на съзнание. Онези последни кадри се връщаха. Очите на Ники Сепети, които го пронизваха. Беше разбрал, че Ники подозира, че е подставено лице. Би трябвало да отиде с колата до управлението, вместо да спира, за да се обади. Трябваше да се досети, че са го разкрили.

Тони изгуби съзнание.

Когато отново започна да идва на себе си, чу докторът да казва:

— С всеки изминал ден се вижда известно подобрение.

Всеки ден! От колко време беше тук? Опита се да говори, но не излезе никакъв звук.

Ники беше креснал, беше ударил с юмрук по масата и им беше заповядал да отменят поръчката.

Джоуи му беше отвърнал, че това е невъзможно.

После Ники бе пожелал да узнае кой я е направил.

— … Някой е предизвикал шум — беше казал Джоуи. — Провалил е бизнеса му. Сега федералните са по следите му… — след това Джоуи беше споменал името.

Докато отново изпадаше в безсъзнание, Тони си го спомни:

Гордън Стюбър.

Сиймъс чакаше в Двадесето районно на Западна осемдесет и втора улица. Кръглото му, бледо лице беше мокро от пот. Опита се да си спомни предупрежденията на Рут, наставленията, които му беше дала.

Всичко се беше объркало в главата му.

Стаята, в която седеше, беше абсолютно чиста. Маса за конференции, чиято повърхност бе осеяна с изгаряния от цигари. Дървени столове. Онзи, на който седеше, го убиваше по гърба. Мрачен прозорец, който гледаше към странична уличка. Трафикът навън беше пълен ад; таксита, автобуси и коли, които натискаха клаксоните си. Сградата беше обкръжена от патрулни коли.

Колко време щяха да го държат тук?

Мина още половин час, преди двамата детективи да се върнат. Една съдебна стенографка влезе след тях и седна на стола до Сиймъс. Той се обърна и видя как нагласява стенографската машина в скута си.

Името на по-възрастния детектив беше О’Брайън. Беше представил себе си и партньора си Стив Гомез в бара.

Сиймъс очакваше да му прочетат предупреждението Миренда[3]. И все пак изпита шок, когато го чу и О’Брайън му даде напечатано копие и го помоли да го прочете. Кимна на въпроса дали го разбира. Да. Иска ли адвокатът му да присъства? Не. Разбира ли, че може да престане да отговаря на въпросите във всеки момент? Да. Осъзнава ли, че всичко, което каже, може да бъде използвано срещу него?

Той прошепна „Да“.

Отношението на О’Брайън се промени. Стана малко по-мек. Тонът му беше нормален.

— Мистър Лемстън, мое задължение е да ви кажа, че гледаме на вас като на възможен обвиняем за смъртта на бившата ви съпруга Етел Лемстън.

Етел вече не е сред живите. Никакви чекове за издръжка. Няма да я има мъртвата хватка върху него, Рут и момичетата. Или може би тя едва сега започва? Виждаше ръцете й, насочени към него, начина, по който го беше погледнала, когато падна назад, изправянето й и как взе ножа за писма. Усети влагата на кръвта й по ръцете си.

Какво казваше детективът с този дружелюбен, спокоен тон?

— Мистър Лемстън, карали сте се с бившата си съпруга. Тя ви е влудявала. Издръжката ви е разорявала. Понякога нещата стават прекалено нетърпими за нас и чивиите ни избиват. Това ли се случи?

Полудял ли беше? Усещаше омразата от онзи миг, жлъчта, надигнала се в гърлото му, начина, по който сви юмрук и го насочи към подигравателната, зла уста.

Сиймъс сложи глава на масата и започна да плаче. Тялото му се разтърси от ридания.

— Искам адвокат — рече той.

След два часа Робърт Лейн, около петдесетгодишен адвокат, когото с отчаяни усилия Рут беше успяла да открие, се появи.

— Готови ли сте да отправите официални обвинения срещу клиента ми? — попита той.

Детектив О’Брайън го погледна с кисело изражение.

— Не, не сме. Засега.

— В такъв случай мистър Лемстън е свободен да си върви?

О Брайън въздъхна.

— Да, свободен е.

Сиймъс беше сигурен, че ще го арестуват. Като не смееше да повярва на онова, което беше чул, той долепи длани към масата и се надигна от стола. Усети как Робърт Лейн го хваща под ръка и го води през стаята. Чу го да казва:

— Искам препис от показанията на клиента ми.

— Ще го получите — детектив Гомез изчака вратата да се затвори, после се обърна към партньора си. — С удоволствие бих бутнал този тип зад решетките.

О’Брайън се усмихна с лека, безмилостна усмивка.

— Спокойствие. Трябва да изчакаме резултатите от лабораторията и да проверим какво е правил Лемстън в четвъртък и петък. Но ако искаш да играеш на сигурно, заложи на това, че ще имаме присъдата, преди Сиймъс да успее да се зарадва, че вече не трябва да плаща издръжката.

Когато Нийв, Майлс и Джек се върнаха в апартамента, не телефонния секретар имаше съобщение. Дали Майлс би се обадил на полицейския комисар Шварц в кабинета му?

Хърб Шварц живееше на Форист Хилс, където „по традиция са живели деветдесет процента от полицейските комисари“ обясни Майлс на Джек Кемпбъл, докато се пресягаше към телефона.

— Щом Хърб не се суети около къщата си в събота вечерта, значи става нещо важно.

Разговорът беше кратък. Когато затвори, Майлс каза:

— Изглежда всичко е приключило. В мига, в който завели бившия съпруг в управлението и започнали да го разпитват, той се разревал като бебе и поискал адвокат. Въпрос на време е да получат достатъчно доказателства, за да го осъдят.

— С една дума, не е направил самопризнания — рече Нийв. — Нали така? — Докато говореше, тя започна да пали настолните лампи и стаята се обля в мека, топла светлина. Светлина и топлина. За това ли копнееше душата й след сблъсъка с грубата реалност на смъртта? Не можеше да се отърси от чувството, че я заобикаля нещо зловещо. От мига, в който беше видяла дрехите на Етел сложени върху масата, думата „саван“ бе затанцувала в ума й. Осъзна, че моментално бе започнала да се чуди с какво ли щеше да бъде облечена тя, когато умреше. Интуиция? Ирландско суеверие? Чувството, че някой се разхожда върху гроба й?

Джек Кемпбъл я наблюдаваше. Той знае, помисли си тя. Усеща, че има нещо повече от дрехите. Майлс беше изтъкнал, че ако блузата, която Етел обикновено е носила с този костюм, е била на химическо чистене, тя автоматично би избрала вместо нея онази, която е била част от тоалета.

Всички доводи, които изтъкваше Майлс, бяха толкова разумни. Той стоеше пред нея, ръцете му бяха на раменете й.

— Нийв, ти не чу и дума от това, което казах. Зададе ми въпрос и аз ти отговорих. Какво ти става?

— Не знам — Нийв се опита да се усмихне. — Виж, беше гаден следобед. Може би трябва да пийнем по нещо.

Майлс се вгледа в лицето й.

— Мисля, че трябва да пийнем нещо силно и после с Джек да те изведем на вечеря — погледна към Джек. — Разбира се, ако ти нямаш други планове.

— Никакви, освен ако не възразявате аз да приготвя питиетата.

Уискито, също като чая у Кити Конуей, временно премахна чувството на Нийв, че я влачи някакво тъмно течение. Майлс повтори онова, което комисарят му беше казал: детективите от отдел „Убийства“ усещаха, че Сиймъс Лемстън е на границата да се признае за виновен.

— Все още ли настояват да прегледам гардероба на Етел утре? — Нийв не беше сигурна дали иска да я освободят от това задължение.

— Да. Не мисля, че ще има някакво значение дали Етел е възнамерявала да замине и сама си е събрала багажа, или, след като я е убил, той е искал да изглежда така, сякаш е заминала за някъде, но ние не оставяме работата недовършена.

— Но нямаше ли да му се наложи да продължава да изплаща издръжката до безкрайност, ако хората си мислеха, че е заминала? Помня, веднъж Етел ми каза, че ако той закъснее с чека, ще накара счетоводителя си да му се обади и да го заплаши със съд. Ако тялото на Етел не беше открито, щяха да го накарат да плаща още седем години, преди официално да я обявят за мъртва.

Майлс вдигна рамене.

— Нийв, процентът на убийствата, извършени в резултат на семейни разправии, е огромен. И не си мисли, че хората са кой знае колко умни. Те действат импулсивно. Стигат до крайности. После се опитват да прикрият следите си. Чувала си ме да го казвам много пъти: „Всеки убиец си оставя визитната картичка“.

— Ако това е така, комисарю, бих искала да знам каква визитна картичка е оставил убиецът на Етел.

— Ще ти кажа каква мисля, че е визитната картичка. Онази синина на челюстта на Етел. Ти не видя резултатите от аутопсията. Аз ги видях. Като млад Сиймъс Лемстън е бил дяволски добър боксьор — има „Златна ръкавица“. Ударът едва не е счупил челюстта на Етел. Със или без самопризнания, бих започнал да търся някой, който е бил боксьор.

— Легендата проговори и ти страшно грешиш.

Джек Кемпбъл седеше на кожения диван, отпиваше „Чивас Ригал“ и за втори път този ден реши да не се намесва в спора между Нийв и баща й. Да ги слушаш, беше като да гледаш игра на тенис между двама равностойни противници. Едва сдържа усмивката си, но, като погледна Нийв, усети нова вълна на безпокойство. Тя все още беше много бледа и черната като въглен коса, обграждаща лицето й, подчертаваше прекрасната й млечнобяла кожа. Беше виждал тези големи черешови очи да блестят от удоволствие, но тази вечер му мина мисълта, че в тях имаше и някаква тъга, която не се дължеше само на смъртта на Етел Лемстън. Случилото се с Етел още не е приключило, помисли си Джек, и то има нещо общо с Нийв.

Той поклати нетърпеливо глава. Шестото чувство на шотландските му предци започваше да се проявява и у него. Беше помолил да придружи Нийв и баща й в прокуратурата на Роклънд Каунти по простата причина, че искаше да прекара деня с Нийв. След като се раздели с нея тази сутрин, той се върна в апартамента си, взе душ, преоблече се и тръгна към Манхатънската библиотека. Там прочете на микрофилм вестниците отпреди седемнадесет години с крещящите им заглавия: „Съпругата на полицейския комисар убита в Сентръл парк“.

Обърна внимание на всички детайли и разгледа снимките на погребалната процесия в катедралата „Сейнт Патрик“. Десетгодишната Нийв с тъмно палто и боне, с потънала в ръката на Майлс; малка ръчичка и с блеснали от сълзи очи. Лицето на Майлс, сякаш издялано от гранит. Редици след редици полицаи. Те сякаш заемаха цялото Пето авеню. Уводните статии, които свързваха гангстера Ники Сепети с убийството на съпругата на полицейския комисар.

Тази сутрин бяха погребали Ники Сепети. Това сигурно отново бе върнало Нийв и баща й към спомена за смъртта на Рената Кърни. Микрофилмите на старите вестници бяха изпълнени с догадки дали Ники Сепети не е поръчал от тъмничната си килия и смъртта на Нийв. Тази сутрин Нийв беше казала на Джек, че баща й се е ужасявал от освобождаването на Ники, защото се тревожел за нея, и че тя вярва, че смъртта на Ники Сепети е освободила Майлс от натрапчивите му страхове.

„Тогава защо се безпокоя за теб, Нийв?“ — запита се Джек. Отговорът дойде в мислите му толкова ясно, сякаш беше задал въпроса на глас. Защото я обичам. Защото я търся от онзи първи ден, когато избяга от мен в самолета.

Джек забеляза, че чашите и на тримата са празни. Стана и посегна към чашата на Нийв.

— Не мисля, че тази вечер трябва да летиш на едно крило.

Докато пиеха вторите си питиета, гледаха вечерните новини. Дадоха репортажи от погребението на Ники Сепети, включително и безстрастното изявление на вдовицата му.

— Какво мислиш? — попита Нийв Майлс тихо.

Майлс изключи телевизора.

— Онова, което мисля, е нецензурно.

Вечеряха в „Ниърис пъб“ на Източна петдесет и седма улица. Джими Ниъри, ирландец с блестящи очи и усмивка на стар елф, се втурна да ги посрещне.

— Комисарю, страшно се радвам да ви видя. — Отведе ги до една от хубавите ъглови маси, които пазеше за специалните си гости. Запознаха Джими с Джек и той му посочи окачените по стените снимки. — Ето го него. — Снимката на бившия губернатор Кери беше сложена на такова място, че да не можеш да я пропуснеш. — Само каймакът на Ню Йорк е там — каза Джими на Джек. — Виждате ли къде точно е комисарят? — Снимката на Майлс беше точно срещу, тази на губернатора Кери.

Беше хубава вечер. Кръчмата на Ниъри винаги бе сборно място за политици и представители на църквата. Хората непрестанно спираха да поздравяват Майлс.

— Много се радвам да те видя отново, комисарю. Изглеждаш чудесно.

— Това страшно му харесва — измърмори Нийв на Джек. — Ненавиждаше болестта си и просто се скри през тази последна година. Мисля, че е готов да се върне в реалността.

Приближи се сенаторът Мойни Хън.

— Майлс, надявам се да оглавиш Агенцията за борба с наркотиците, за Бога — рече той. — Имаме нужда от теб. Трябва да се отървем от тази напаст и искаме ти да се заемеш с това.

Когато сенаторът си тръгна, Нийв вдигна поглед.

— Говореше за „опипвания на почвата“. Толкова ли напреднахте!

Майлс разучаваше менюто. Маргарет, любимата му сервитьорка, се приближи.

— Как са скаридите по креолски, Маргарет?

— Страхотни.

Майлс въздъхна.

— Знаех си, че ще е така. В чест на диетата ми, донеси ми варена камбала, ако обичаш.

Поръчаха вечерята и докато отпиваха вино, Майлс каза:

— Това означава да прекарвам много време във Вашингтон. Означава да си наема апартамент там. Не мисля, че бих могъл да те оставя сама тук, ако Ники Сепети се разхождаше по улиците, Нийв. Но сега смятам, че си в безопасност. Бандата намрази Ники за това, че поръча смъртта на майка ти. Непрекъснато ги притискахме, докато по-голямата част от старата гвардия не влезе вътре при него.

— Значи не вярваш на предсмъртната изповед? — попита Джек.

— За онези от нас, които са възпитани да вярват, че предсмъртното разкаяние може да ти осигури рая, е трудно да видим как някой си отива от този свят с лъжа на устните. Но в случая с Ники ще се доверя на първата си реакция. Това беше жест към семейството му и очевидно те са се хванали. А днес денят и без това беше мъчителен. Хайде да говорим за нещо интересно. Джек, достатъчно дълго ли си в Ню Йорк, за да прецениш дали кметът ще спечели още един мандат?

Докато допиваха кафето си, Джими Ниъри отново спря до масата им.

— Комисарю, знаеш ли, че тялото на Етел Лемстън бе открито от една от старите ми клиентки Кити Конуей? Тя често идваше тук със съпруга си. Страхотна жена е.

— Днес се срещнахме с нея — отвърна Майлс.

— Ако я видиш пак, предай й поздравите ми и й кажи да не ни забравя.

— Може би ще направя нещо по-добро — отвърна нехайно Майлс. — Може би ще я доведа сам.

Таксито спря първо пред жилището на Джек. Докато казваше лека нощ, той попита:

— Вижте, знам, че звучи нахално, но имате ли нещо против да дойда утре с вас в апартамента на Етел?

Майлс вдигна вежди.

— Не, ако обещаеш да бъдеш незабележим и да си държиш устата затворена.

— Майлс!

Джек се ухили.

— Баща ти е абсолютно прав, Нийв. Приемам условията.

Щом таксито спря пред Шваб хауз, портиерът отвори вратата на Нийв. Тя излезе, а Майлс остана да получи рестото от шофьора. Портиерът се върна и застана до входа на фоайето. Нощта се беше изяснила. Небето беше изпъстрено със звезди. Нийв се отдалечи от таксито. Вдигна глава и погледна с възхищение галактиката.

Дени Адлер се беше облегнал на един блок от другата страна на улицата. До него имаше бутилка, а главата му бе отпусната на гърдите. Проследи с присвити очи как Нийв излиза от таксито. Пое си рязко въздух. Нищо не му пречеше да я простреля, а и можеше да избяга, без никой да го види. Бръкна в джоба на парцаливото плетено яке, с което беше облечен тази вечер.

Сега.

Пръстът му докосна спусъка. Тъкмо се готвеше да извади пистолета от джоба си, когато вратата вдясно от него се отвори. От сградата излезе възрастна жена, хванала верижка, която малък пудел дърпаше напред. Пуделът се хвърли към Дени.

— Не се страхувайте от Хъни Бий — рече жената. — Тя е дружелюбно сладурче.

Гневът се надигна в Дени като изригваща лава, когато видя Майлс Кърни да излиза от таксито и да влиза в Шваб хауз редом с Нийв. Пръстите му се насочиха към гърлото на пудела, но той навреме успя да се възпре и отпусна ръка на тротоара.

— Хъни Бий обича да я глезят — окуражи го възрастната жена. — Дори непознати. — Хвърли четвърт долар в скута на Дени. — Надявам се това да ви помогне.

[1] Област в Италия. — Б.пр. ↑

[2] Кръчмата на Ниъри. — Б.пр. ↑

[3] Решение на Върховния съд на САЩ от 1966 г., според което преди разпит заподозреният трябва да бъде предупреден, че може да не отговаря на въпросите, да поиска адвокат, да прекрати да отговаря на въпросите по всяко време и че всичко, което каже, може да бъде използвано срещу него. Решението е взето след делото „Миренда срещу Аризона“ като опит да се прекрати полицейският произвол и изтръгването на самопризнания чрез сила. — Б.пр. ↑

10

В неделя сутринта детектив О’Брайън позвъни и потърси Нийв.

— Защо я търсиш? — попита остро Майлс.

— Бихме искали да разговаряме с жената, която е почиствала апартамента на Лемстън миналата седмица, сър. Дъщеря ви има ли телефонния й номер?

— О! — Майлс не можа да разбере защо веднага усети облекчение. — Това е лесно. Ще го взема от Нийв.

След пет минути се обади Тсе-Тсе.

— Нийв, аз съм свидетелка — Тсе-Тсе звучеше развълнувано. — Но мога ли да се срещна с тях във вашия апартамент в един и половина? Никога преди не ме е разпитвала полицията. Някак си ми се ще ти и баща ти да сте наоколо — снижи глас: — Нийв, нали не си мислят, че аз съм я убила?

Нийв се усмихна.

— Разбира се, че не, Тсе-Тсе. Разбира се. С татко ще ходим на службата в дванадесет часа в „Сейнт Пол“. Един и половина е добре.

— Трябва ли да им кажа за онова влечуго племенника, за това, че взима пари, слага ги обратно и че Етел заплашваше да го обезнаследи?

Нийв беше шокирана.

— Тсе-Тсе, ти ми каза, че Етел му е била бясна. Не си ми казвала, че е заплашвала да го обезнаследи. Разбира се, че трябва да им кажеш.

Когато остави слушалката, Майлс чакаше с вдигнати вежди.

— За какво беше цялата работа?

Тя му каза. Майлс изсвири тихо.

Когато Тсе-Тсе пристигна, косата й беше вдигната на стегнат кок. Гримът й беше оскъден, като се изключеха изкуствените й мигли. Беше облечена с бабешка рокля и ниски обувки.

— С този костюм бях облечена, когато играех икономка, която съдеха за това, че е отровила работодателката си — довери им тя.

Детективите О Брайън и Гомез пристигнаха няколко минути по-късно.

Докато Майлс се ръкуваше с тях, Нийв си помисли: „Човек никога не би познал, че вече не е шеф на Първо полицейско управление. Те буквално раболепничат“.

Когато обаче им представиха Тсе-Тсе, О’Брайън изглеждаше озадачен.

— Дъглас Браун ни каза, че жената, която почиствала, била шведка.

Очите му се ококориха, докато Тсе-Тсе искрено им обясняваше как използва различни самоличности в зависимост от ролята, която изпълнява в момента в третокласните театри.

— Тогава играех шведска прислужница — завърши тя — и изпратих лична покана на Джоузеф Пап да дойде на представлението снощи. Беше последното. Моят астролог ми каза, че Сатурн навлиза в Козирога, така че кариерата ми била в много благоприятно положение. Наистина имах чувството, че той ще дойде. — Поклати тъжно глава. — Не дойде. Всъщност никой не дойде.

Гомез се изкашля силно. О’Брайън преглътна усмивката си.

— Съжалявам, Тсе-Тсе — ако мога да ви наричам така? — и той започна да я разпитва.

Разпитът се превърна в диалог, Когато Нийв обясни защо беше отишла с Тсе-Тсе в апартамента на Етел и защо се беше върнала да провери палтата и да прегледа ежедневника на Етел. Тсе-Тсе разказа за гневното обаждане на Етел до племенника й преди месец и за парите, които бяха върнати на местата им миналата седмица.

В два и половина О Брайън затвори бележника си.

— И двете много ни помогнахте. Тсе-Тсе, имате ли нещо против да придружите мис Кърни до апартамента на Етел? Вие добре го познавате. Искам да погледнете дали нещо не липсва. Елате след около час, ако обичате. Искам пак да си поговоря с Дъглас Браун.

Майлс седеше в дълбокото кожено кресло с намръщено чело.

— Значи сега алчният племенник излиза на сцената — рече той.

Нийв се усмихна кисело.

— Каква, мислиш, че ще е неговата визитна картичка, комисарю?

В три и половина Майлс, Нийв, Джек Кемпбъл и Тсе-Тсе влязоха в апартамента на Етел. Дъглас Браун седеше на дивана със свити в скута ръце. Погледна ги недружелюбно. Навъсеното му красиво лице беше влажно от пот. Детективите О’Брайън и Гомез седяха срещу него с отворени бележници. Повърхността на бюрото и на масите изглеждаше замърсена и неподдържана.

Тсе-Тсе прошепна на Нийв:

— Апартаментът блестеше от чистота, когато си тръгнах.

Нийв й отвърна шепнешком, че петната се дължат на това, че полицията е посипвала повърхностите с препарат за отпечатъци, после каза тихо на Дъглас Браун:

— Страшно съжалявам за леля ви. Много я харесвах.

— Тогава сте една от малкото — сопна се Браун и се изправи. — Вижте, всички, които познаваха Етел, могат да се закълнат, че понякога беше страшно раздразнителна и властна. От време на време ме водеше на вечеря. Много вечери се отказвах да ходя с приятелите си, защото тя имаше нужда от компания. Така че тя ми даваше по някоя от стодоларовите банкноти, които държеше тук. После забравяше къде е скрила останалите и казваше, че съм ги взел. След това ги намираше и се извиняваше. Това е истината. — Втренчи се в Тсе-Тсе. — Какво, по дяволите, означава този костюм, на бас ли си се хванала? Ако искаш да бъдеш полезна, можеш да извадиш прахосмукачката и да почистиш.

— Работех при мис Лемстън — отвърна с достойнство Тсе-Тсе, — а мис Лемстън е мъртва. — Погледна детектив О’Брайън. — Какво искате да направя?

— Бих искал мис Кърни да направи списък на нещата, които липсват от гардероба, а вие просто да огледате наоколо и да видите дали нещо липсва.

Майлс промърмори на Джек:

— Защо не отидеш с Нийв? Може би ще водиш бележките? — Той си избра един стол до бюрото. Оттам добре се виждаше стената, която бе превърната във фотогалерия на Етел. След малко стана да разгледа снимките и се изненада, като видя монтаж, на който Етел бе на трибуната на последния конгрес на републиканците заедно със семейството на президента; Етел, прегръщаща кмета в Грейси Меншън; Етел, получаваща годишната награда за най-добра статия в списание от Американското дружество на журналистите и писателите. Очевидно в тази жена е имало много повече, отколкото съм осъзнавал, помисли си Майлс. Отхвърлих я като вятърничава.

Книгата, която Етел беше предложила да напише. Много мафиотски пари се перяха в модната индустрия. Възможно ли беше Етел да се е натъкнала на такова нещо? Майлс реши да попита Хърб Шварц дали не се води някое голямо тайно разследване, което да е свързано с продажбата на дрехи.

Макар че леглото беше старателно оправено и стаята беше подредена, спалнята изглеждаше също така зацапана като останалата част от апартамента. Дори гардеробът изглеждаше различно. Очевидно всички дрехи и аксесоари бяха изваждани, разглеждани и после небрежно върнати обратно.

— Страхотно — каза Нийв на Джек. — Сега ще е по-трудно.

Джек беше облечен с бял ръчно плетен ирландски пуловер и тъмносин панталон от рипсено кадифе. Когато той пристигна в Шваб хауз, беше му отворил Майлс, после беше вдигнал вежди и бе казал:

— Вие двамата ще приличате на Флоси и Фреди Бобси. — Беше се отдръпнал, за да го пусне, и Джек се изправи пред Нийв, която също беше облечена с бял ирландски пуловер и тъмносин панталон от рипсено кадифе. Те се засмяха заедно и Нийв бързо се беше преоблякла в синьо-бяла жилетка.

Съвпадението беше смекчило страха на Нийв от преглеждането на личните вещи на Етел. Сега този страх бе заменен от смайването от разбъркания скъпоценен гардероб на Етел.

— По-трудно, но не невъзможно — рече спокойно Джек. — Кажи как е най-добре да се справим с това.

Нийв му даде папката с копията от фактурите на Етел.

— Ще започнем с последните покупки.

Извади чисто новите дрехи, които Етел така и не бе облякла, сложи ги на леглото и продължи нататък, изреждайки на Джек роклите и костюмите, които все още бяха в гардероба. Скоро стана ясно, че липсващите дрехи бяха подходящи само за студено време.

— Това елиминира всички предположения, че може да е възнамерявала да замине за Карибските острови или където и да било и умишлено не е взела палто — измърмори Нийв колкото на Джек, толкова и на себе си. Но Майлс може да е прав. Бялата блуза към тоалета, с който е била, когато са я намерили, я няма тук. Може би е на химическо чистене. Я чакай!

Изведнъж замълча, бръкна дълбоко в гардероба и измъкна една закачалка, притисната между два пуловера. На нея висеше бяла копринена блуза с жабо и обшити с дантела ръкави.

— Това търсех — каза триумфално Нийв на Джек. — Защо Етел не я е облякла? А ако е решила наистина да облече блузата, която принадлежи към тоалета, защо не е сложила в багажа си тази?

Седяха заедно на дивана и Нийв преписваше бележките на Джек, докато не направи точен, списък на липсващите от гардероба на Етел дрехи. Докато чакаше мълчаливо, Джек огледа стаята. Мрачна, вероятно заради обиска на полицията. Хубави мебели. Скъпа покривка за легло и декоративни възглавнички. Но беше някак си неуютно. Нямаше нищо лично — сложени в рамки снимки, любими дрънкулки. Няколкото разпръснати по стените картини бяха напълно лишени от въображение, сякаш бяха избрани само за да запълват място. Стаята беше потискаща, някак празна, а не уютна. Джек осъзна, че започва да изпитва огромно съжаление към Етел. Представата му за нея беше толкова различна. Винаги я беше смятал за самоходна топка за тенис, прелитаща от едната страна на корта към другата в лудешки, непрестанен бяг. А жената, съдейки по тази стая, беше доста нещастна самотница.

Върнаха се в дневната тъкмо навреме, за да видят как Тсе-Тсе преглежда купчините писма на бюрото на Етел.

— Няма я — рече тя.

— Кое го няма? — попита остро О’Брайън.

— Етел имаше старинна кама, служеща като нож за писма, една от онези индиански дрънкулки с червено-златиста дръжка.

Нийв си помисли, че детектив О’Брайън изведнъж беше заприличал на ловджийско куче, подушило следа.

— Помните ли кога за последен видяхте камата, Тсе-Тсе? — запита той.

— Да. Беше тук и двата пъти, когато чистих тази седмица — вторник и четвъртък.

О’Брайън погледна Дъглас Браун.

— Камата я нямаше, когато проверявахме за отпечатъци вчера. Някаква идея къде бихме могли да я намерим?

Дъглас преглътна. Опита се да изглежда дълбоко замислен. Ножът за писма беше на бюрото в петък сутринта. Никой не беше идвал, освен Рут Лемстън.

Рут Лемстън. Тя го беше заплашила, че ще осведоми полицията, че Етел е възнамерявала да го обезнаследи. Но той вече беше казал на ченгетата, че Етел винаги е намирала парите, които е твърдяла, че е взел. Това беше прекрасен отговор. Но сега трябваше ли да им каже за Рут, или просто да отговори, че не знае.

О’Брайън повтаряше въпроса, този път настоятелно. Дъглас реши, че е време да отклони вниманието на ченгетата от себе си.

— В петък следобед дойде Рут Лемстън. Взе обратно едно писмо, което Сиймъс беше изпратил на Етел. Заплаши ме, че ще ви каже, че Етел ми е била бясна, ако ви спомена дори една дума за Сиймъс — Дъглас направи пауза, после почтително добави: — Ножът за писма си беше тук, когато тя дойде. Мисис Лемстън стоеше до бюрото, когато отидох в спалнята. Не съм го виждал от петък. По-добре попитайте нея защо е решила да го открадне.

След като Сиймъс й се обади отчаян в събота следобед, Рут беше успяла да се свърже с шефката на „Личен състав“ в дома й. Именно тя бе изпратила адвоката Робърт Лейн в полицейското управление.

Когато Лейн доведе Сиймъс вкъщи, Рут беше сигурна, че съпругът й е в прединфарктно състояние и искаше да го отведе в спешното отделение на болницата. Сиймъс категорично отказа, но се съгласи да си легне. Със зачервени, плувнали в сълзи очи той се завлачи към спалнята — един съсипан и грохнал човек.

Лейн изчака в дневната, за да поговори с Рут.

— Аз не се занимавам с дела за убийства — каза й той направо. — А съпругът ви ще има нужда от много добър адвокат.

Рут кимна.

— Според онова, което ми каза в таксито, може да се бори за оправдание или за намалено наказание, като се изтъкне временна невменяемост.

Рут изстина.

— Призна ли, че я е убил?

— Не. Каза ми, че я е ударил, че тя е посегнала към ножа за писма, че той го е грабнал от нея и в борбата дясната й буза била порязана. Също така ми каза, че е наел някакъв тип, който кисне в бара му, да се обажда да я заплашва.

Устните на Рут се стегнаха.

— Научих го снощи.

Лейн вдигна рамене.

— Съпругът ви няма да издържи на разпитите. Съветът ми е да направи самопризнания и да се опита да се бори за наказание за по-малко престъпление. Вярвате, че я е убил, нали?

— Да.

Лейн стана.

— Както ви казах, не се занимавам с дела за убийства, но ще разпитам и ще видя кого мога да намеря. Съжалявам.

Рут седя тихо с часове — тишината на пълното отчаяние. В десет часа гледа новините и чу репортажа, че разпитват бившия съпруг на Етел Лемстън във връзка със смъртта й.

Събитията от последната седмица отново минаваха през ума й като нагласена на непрекъснато повторение видеокасета. Сърцераздирателното обаждане на Джини преди десет дни: „Мамо, толкова унизена се почувствах. Върнали са чека. Касиерът изпрати да ме повикат“. С това бе започнало всичко. Рут си спомни начина, по който беше крещяла и обвинявала Сиймъс. Докарах го до точката, в която полудя, помисли си тя.

Да се бори за наказание за по-леко престъпление. Какво означаваше това? Непредумишлено убийство? Колко години? Петнадесет? Но той беше заровил тялото й. Беше си направил този труд, за да прикрие престъплението. Как беше успял да запази такова хладнокръвие?

Хладнокръвен? Сиймъс? Онзи нож за писма в ръката му? Втренчен надолу към жената, чието гърло беше прерязал? Невъзможно.

Рут си спомни нещо друго — нещо, което се беше превърнало в семейна шега в дните, когато все още бяха способни да се смеят. Сиймъс беше дошъл в родилното, когато се раждаше Марси. И беше припаднал. При вида на кръвта беше загубил съзнание. „Притесниха се повече за баща ти, отколкото за теб и за мен — често казваше Рут на Марси. — Тогава за пръв и последен път разреших на татко ти да стъпи в родилното, По-добре беше да стои и да се налива в бара, отколкото да се пречка на докторите.“

Сиймъс да гледа как кръвта изтича от гърлото на Етел, да сложи тялото и в найлонов чувал, да я измъква от апартамента! Рут си помисли за съобщението по новините, че етикетите са били махнати от дрехите й. Сиймъс да има куража да го направи, после да я погребе в онази пещера в парка? Просто е невъзможно, реши тя.

Но ако не беше убил Етел, ако си беше тръгнал, както твърдеше, тогава значи като беше изтъркала и скрила ножа за писма, тя може би беше унищожила доказателството, което би отвело към някой друг…

Непосилно й беше дори да мисли повече. Рут изморено стана и отиде в спалнята. Сиймъс дишаше равномерно, но се размърда.

— Рут, остани при мен.

Щом тя си легна, той я прегърна и заспа с глава на рамото й.

В три часа Рут все още се опитваше да реши какво да прави. После, сякаш в отговор на неизказана молитва, тя се сети колко често беше срещала бившия полицейски комисар Кърни в супермаркета, след като се беше пенсионирал. Той винаги се усмихваше толкова мило и казваше: „Добро утро“. Веднъж, когато пликът й с продукти се беше скъсал, той беше спрял да й помогне. Инстинктивно го беше харесала, макар че като го виждаше, не можеше да не се сети, че поне част от парите от издръжката се похарчваха в магазина на дъщеря му.

Семейство Кърни живееше в Шваб хауз на Седемдесет и четвърта улица. Утре със Сиймъс ще отидат там и ще поискат да се видят с комисаря. Той ще знае какво трябва да направят. Можеше да му вярва. Накрая Рут заспа с мисълта, че трябва да вярва на някого.

За първи път от години тя проспа неделната сутрин. Часовникът й показваше дванадесет без петнадесет, когато се опря на една ръка и го погледна. Яркото слънце влизаше в стаята през зле пасващите, купени от магазин за преоценени стоки щори. Погледна към Сиймъс. Докато спеше, го нямаше тревожното, изплашено изражение, което толкова я дразнеше, и правилните му черти напомняха за красивия някога мъж. Момичетата бяха наследили външността си от него, помисли си Рут, както и чувството си за хумор. Навремето Сиймъс беше остроумен и уверен. А после започна пропадането. Наемът за квартири се повиши астрономично, в квартала започнаха да живеят по-богати хора и старите клиенти изчезнаха един по един. И всеки месец чекът с издръжката.

Рут се измъкна от леглото и отиде до бюрото. Слънцето безмилостно разкриваше драскотините и резките по него. Опита се да отвори тихо едно чекмедже, но то заяде и изскърца, протестирайки. Сиймъс се размърда.

— Рут — още не беше напълно събуден.

— Стой си там — рече тя с успокояващ глас. — Ще те извикам, когато закуската стане готова.

Телефонът иззвъня точно когато махаше бекона от скарата. Бяха момичетата. Чули за Етел. Марси, най-голямата, каза:

— Мамо, съжаляваме за нея, но това означава, че татко вече няма да плаща, нали?

Рут се опита да звучи бодро.

— Така изглежда. Още не сме свикнали с това. — Тя извика Сиймъс, щом той се приближи до телефона.

Рут знаеше какво усилие му костваше да каже:

— Много лошо е да се радваш, че някой е умрял, но не е ужасно да се радваш, че си се освободил от финансово бреме. Сега ми кажете как я карат сестрите красавици? Надявам се, момчетата не са агресивни?

Рут беше приготвила прясно изстискан сок от портокал, бекон, бъркани яйца, препечени филийки и кафе. Изчака Сиймъс да приключи с яденето и да му сипе втора чаша кафе. После седна срещу него от другата страна на тежката дъбова кухненска маса — нежелан подарък от неомъжената му леля, и рече:

— Трябва да поговорим.

Сложи лакти на масата, сви ръце под брадичката си, видя отражението си в зацапаното огледало на шкафа за порцелан и неумолимо осъзна, че изглеждаше и си беше повлекана. Пеньоарът й беше избелял, винаги хубавата й светлокестенява коса беше изтъняла и оредяла, от кръглите й очила малкото й лице изглеждаше мършаво. Отхвърли мисълта като неподходяща за момента и продължи да говори:

— Когато ми каза, че си ударил Етел, че е била порязана от ножа за писма и че си платил на някого, за да я заплашва, помислих си, че си отишъл и по-далече. Реших, че си я убил.

Сиймъс се втренчи в чашата с кафе. Човек би си помислил, че в нея се крият тайните на Вселената, каза си Рут. После той се изправи и я погледна право в очите. Като че ли пълноценният сън, разговорът с момичетата и приличната закуска го бяха възстановили.

— Не съм убил Етел — каза той. — Изплаших я. По дяволите, изплаших и себе си. Не съм си и мислил, че мога да я ударя, но може би това стана, без да искам. Поряза се, защото се хвърли към ножа. Взех го от нея и го хвърлих обратно на бюрото. Но тя беше уплашена. Именно тогава ми каза: „Добре, добре. Можеш да си задържиш тази дяволска издръжка“.

— Това беше в четвъртък следобед — рече Рут.

— В четвъртък, около два часа. Знаеш колко спокойно е в бара по това време. Знаеш и в какво състояние изпадна ти заради върнатия чек. Излязох от бара в един и половина. Дан беше там. Ще го потвърди.

— Върна ли се в бара?

Сиймъс допи кафето си и остави чашата в чинийката.

— Да. Трябваше. После се прибрах вкъщи и се напих. И останах пиян целия уикенд.

— Кого видя? Излиза ли да си купиш вестник?

Сиймъс се усмихна — празна, мрачна усмивка.

— Не бях в състояние да чета — изчака реакцията й, после Рут видя на лицето му да се изписва колеблива надежда. — Ти ми вярваш — рече той със смирен и учуден тон.

— Не ти повярвах вчера и в петък — отвърна Рут. — Но сега ти вярвам. Ти може да си много неща, може и да не си много неща, но знам със сигурност, че не си способен да вземеш кама или нож за писма и да прережеш нечие гърло.

— Намери нещо хубаво в мен — каза тихо Сиймъс.

Тонът на Рут стана рязък.

— Можеше и да е по-зле. Сега да бъдем практични. Не ми харесва онзи адвокат, а и той каза, че ти трябва друг. Искам да опитам нещо. За последен път, закълни се в живота си, че не си убил Етел.

— Кълна се в живота си — Сиймъс се поколеба. — В живота на трите си дъщери.

— Имаме нужда от помощ. Истинска помощ. Гледах новините снощи. Говориха за теб. Че те разпитват. Изгарят от нетърпение да докажат, че си го направил. Трябва да кажем пълната истина на някой, който може да ни посъветва какво да правим или да ни изпрати при подходящ адвокат.

Нужен беше цял следобед, прекаран в спорове, дебати, придумвания и изтъкване на аргументи, за да се съгласи Сиймъс. Беше четири и половина, когато облякоха подходящите си за всички сезони палта: Рут — решителна и стегната в своето, Сиймъс — с обтегнато средно копче на неговото, и извървяха трите пресечки до Шваб хауз. По пътя говориха малко. Въпреки че денят беше доста ветровит, хората се наслаждаваха на силното слънце. Малките дечица с балони в ръце, след които вървяха изморени родители, накараха Сиймъс да се усмихне.

— Помниш ли как водехме момичетата в зоопарка в неделя следобед? Хубаво е, че пак е отворен.

В Шваб хауз портиерът им каза, че комисарят и мис Кърни ги няма. Рут колебливо поиска позволение да почакат. Половин час седяха рамо до рамо на дивана във фоайето и Рут започна да се съмнява в мъдростта на решението си да дойдат тук. Тъкмо се готвеше да предложи да си тръгват, когато портиерът отвори външната врата и влязоха четирима души. Семейство Кърни и двама непознати.

Преди да загуби кураж, Рут се втурна да ги посрещне.

— Майлс, ще ми се да ги беше оставил да поговорят с теб.

Бяха в кухнята на апартамента. Джек правеше салата. Нийв размразяваше остатъка от соса за макарони от четвъртък вечерта.

Майлс приготвяше много сухо мартини за себе си и Джек.

— Нийв, няма как да ги оставя да си излеят душите пред мен. Ти и така си свидетелка по това дело. Ако го оставех да ми каже, че е убил Етел, докато са се борили, щях да имам моралното задължение да докладвам за това.

— Сигурна съм, че не това искаше да ти каже.

— Каквото и да е било, мога да ти обещая, че както Сиймъс Лемстън, така и жена му Рут ще бъдат разпитвани в главното управление. Не забравяй, че ако онзи гаден племенник казва истината, Рут Лемстън е откраднала ножа за писма, а можеш да се обзаложиш, че не го е искала за сувенир. Направих най-доброто, което можех. Обадих се на Пит Кенеди. Той е дяволски добър адвокат и ще ги приеме утре сутринта.

— А те могат ли да си позволят дяволски добър адвокат?

— Ако ръцете на Сиймъс Лемстън са чисти, Пит ще покаже на нашите момчета, че лаят не срещу когото трябва. Ако е виновен, онова, което Пит ще им вземе, ще си струва, за да намали отговорността му от предумишлено убийство на убийство в състояние на афект.

На вечеря на Нийв й се стори, че Джек умишлено отклонява разговора от Етел. Попита Майлс за някои от любимите му случаи — тема, която Майлс никога не се уморяваше да обсъжда. Едва когато разчистваха масата, Нийв осъзна, че Джек знаеше много неща за случаи, които със сигурност не бяха отразени в Средния запад.

— Осведомил си се за Майлс в старите вестници — обвини го тя.

Той не се сконфузи.

— Да, направих го. Ей, остави тези съдове в мивката, аз ще ги измия. Ще си съсипеш ноктите.

Невъзможно е толкова много неща да са се случили само за една седмица, помисли си Нийв. Имаше усещането, че Джек винаги е бил наоколо. Какво ставаше?

Знаеше какво става. После я прониза болезнен студ. Мойсей, зърващ Обетованата земя, е знаел, че никога няма да стъпи на нея. Защо се чувстваше така? Защо имаше усещането, че потъва? Защо, когато беше погледнала траурната снимка на Етел днес, бе видяла в нея и още нещо — нещо тайно, сякаш Етел казваше: „Чакай да видиш какво е“.

„Какво е?“ — зачуди се Нийв.

Смъртта.

Новините в десет бяха пълни с още истории за Етел. Някой бе направил сборен филм за блестящото й минало. На медиите им липсваха вълнуващи новини и Етел им помагаше да запълнят празнотата.

Програмата тъкмо свършваше, когато телефонът иззвъня.

Беше Кити Конуей. Ясният й, почти музикален глас звучеше леко забързано.

— Нийв, съжалявам, че ви безпокоя, но току-що се прибирам. Като закачах палтото си, видях, че баща ви е забравил шапката си в гардероба. Късно следобед утре ще идвам в града, така че мога да му я оставя някъде.

Нийв беше изумена.

— Един момент, ще го извикам. — Докато подаваше телефона на Майлс, промърмори: — Ти никога нищо не забравяш. Какво става?

— О, това е хубавата Кити Конуей — в гласа на Майлс звучеше задоволство. — Чудех се дали изобщо ще намери дяволската шапка. — Когато затвори, той погледна глупаво Нийв. — Ще се отбие утре около шест. Ще я изведа на вечеря. Искаш ли да дойдеш?

— Естествено, че не. Освен ако не смяташ, че имаш нужда от придружителка. Така или иначе, трябва да отида на Седмо авеню.

На вратата Джек попита:

— Кажи ми, ако ставам досаден. Ако ли не, какво ще кажеш за една вечеря утре?

— Знаеш много добре, че не си досаден. Приемам вечерята, ако нямаш нищо против да чакаш, докато ти се обадя. Не знам в колко часа ще е това. Обикновено най-накрая се отбивам при чичо Сал, така че ще ти се обадя оттам.

— Нямам нищо против. Нийв, само още нещо. Внимавай. Ти си важна свидетелка по убийството на Етел Лемстън, а след като видях тези хора — Сиймъс Лемстън и жена му, — почувствах страшно безпокойство. Нийв, те са отчаяни. Виновни или невинни искат това разследване да спре. Желанието им да се изповядат пред баща ти може да е спонтанно, а може и да е добре обмислено. Искам да кажа, че убийците не се поколебават да убият още веднъж, ако някой се изпречи на пътя им.

11

Тъй като понеделник беше почивният ден на Дени в деликатесния магазин, отсъствието му там нямаше да бъде подозрително, но той също така искаше да си осигури алибито, че е прекарал деня в леглото.

— Предполагам, че съм хванал грип — измърмори той на незаинтересувания служител във фоайето на хотела за стаи под наем. Вчера Големия Чарли му се беше обадил по телефона във фоайето.

— Премахни я веднага или ще намерим някой, който може да го направи.

Дени знаеше какво означава това. Нямаше да го оставят жив, за да не използва това, че знаеше за убийството като начин да се пазари за по-малка присъда. Освен това искаше и останалата част от парите.

Внимателно започна да осъществява плана си. Отиде до ъгловата аптека и кашляйки започна да задава въпросите си, като помоли аптекаря да му предложи някакво лечение. Като се върна в хотела, умишлено се заговори с глупавата стара кучка, която живееше през две врати от него и винаги се стараеше да се сприятелят. След пет минути излезе от стаята, й с очукана чаша ужасно миришещ чай.

— Ще излекува всичко — каза му тя. — Ще мина да ви видя по-късно.

— Може би ще ми направите още чай около обяд — изхленчи Дени.

Отиде до банята, която обслужваше наемателите от втория и третия етаж, и се оплака на стария пияница, който търпеливо чакаше вратата да се отвори, че се е схванал. Пияницата отказа да му отстъпи мястото си на опашката.

Когато се върна в стаята си, Дени внимателно опакова всички опърпани дрехи, които беше използвал, докато следеше Нийв. Не можеше да е сигурен, че някой портиер с набито око няма да опише кой е висял около Шваб хауз. Дори онази дърта клюкарка с кучето. Беше го видяла добре. Дени не се съмняваше, че когато дъщерята на бившия полицейски комисар бъде премахната, ченгетата щяха да плъпнат за някаква следа.

Щеше да хвърли дрехите в близките кофи. Това беше лесно. Трудната част беше да проследи Нийв Кърни от магазина й до Седмо авеню. Но беше измислил начин. Имаше нов сив анцуг. Никой наоколо не го беше виждал облечен с него. Имаше и пънкарска перука, и широки космонавтски очила. В този екип ще прилича на куриерите, кръстосващи града на велосипеди и блъскащи се в хората. Ще вземе голям кафяв плик и ще чака Нийв да излезе. Вероятно тя щеше да отиде до модния център с такси. Ще я последва с друго такси. Ще разкаже на шофьора измишльотината, че са откраднали велосипеда му и че онази жена трябва да получи документите, които й носи.

Беше чул със собствените си уши Нийв да се уговаря за един и половина с една от онези богати кучки, които можеха да си позволят да харчат много пари за дрехи.

Нямаше да има значение, ако таксиметраджията събере две и две, след като Кърни бъдеше премахната. Щяха да търсят човек с пънкарска прическа.

Приготвил плана си, Дени мушна вързопа стари дрехи под продъненото легло. Каква дупка, помисли си той, докато гледаше малката стаичка. Гъмжаща от хлебарки. Смрадлива. Бюро, което не беше нищо повече от щайга за портокали. Но след като свършеше работата и вземеше другите десет хиляди, щеше да изчака само да мине изпитателният му срок и после щеше да изчезне. Човече, как само щеше да изчезне.

През останалата част от сутринта Дени често ходеше до тоалетната, оплаквайки се от болките си на всеки, който искаше да го слуша. По пладне старата вещица, която живееше надолу по коридора, потропа на вратата му и му подаде втора чаша чай и корав геврек. Отново започна да ходи до тоалетната и стоеше зад заключената врата, опитвайки се да не диша отвратителните миризми и карайки останалите да чакат, докато не започнаха да се чуват оплаквания и протести.

В един без петнадесет се измъкна навън и каза на стария пияница:

— Мисля, че се чувствам по-добре. Ще взема да поспя.

Стаята му беше на втория етаж и гледаше към една малка уличка. Краят на стръмния покрив надвисваше над долните етажи. Минути след като се беше преоблякъл в сивия анцуг и беше сложил перуката и нагласил очилата, той хвърли торбата с просяшките дрехи на уличката и се спусна долу.

Пъхна вързопа дълбоко в пълните с плъхове кофи зад блока на Сто и осма улица, хвана метрото до Лексингтън и Осемдесет и шеста, купи си голям кафяв плик и пастели, написа на плика „Спешно“ и зае позиция срещу „Нийвс плейс“.

В десет часа в понеделник сутринта корейски товарен самолет, полет 771, получи разрешение за кацане на летище „Кенеди“. Камионите на „Гордън Стюбър текстайлс“ чакаха, за да натоварят кашоните с рокли и спортно облекло и да ги откарат в складовете на Лонг — Айлънд сити; складове, които не бяха отбелязани никъде в документацията на компанията.

Имаше и други, които чакаха пратката: служители на закона, даващи си сметка, че ще направят един от най-големите удари върху наркобизнеса за последните десет години.

— Дяволска идея — отбеляза единият, докато чакаше на пистата в униформа на механик. — Виждал съм да пъхат наркотици в мебели, в кукли „Кюпи“, в каишки на кучета, в бебешки пелени, но никога в дрехите на дизайнер.

Самолетът направи кръг, приземи се и спря пред хангара. След миг летището гъмжеше от федерални агенти.

Десет минути по-късно първият кашон беше отворен. Шевовете на прекрасно ушито ленено сако бяха разпрани. Чист, неразмесен хероин се изсипа в найлоновото пликче, което шефът на операцията държеше отворено.

— Исусе Христе — каза той със страхопочитание, — сигурно само в тази кутия има два милиона долара. Кажи им да арестуват Стюбър.

В 9.40 сутринта федералните служители нахлуха в офиса на Гордън Стюбър. Секретарката му се опита да им прегради пътя, но бе решително отстранена. Стюбър изслуша с ледена физиономия предупреждението „Миренда“, което му прочетоха. Без следа от видимо вълнение наблюдава как стягат китките му в белезници. Вътрешно кипеше от гняв — смъртоносен, див гняв, и обектът беше Нийв.

Докато го извеждаха, спря да поговори с хлипащата си секретарка.

— Мей — каза й той, — по-добре отмени всичките ми ангажименти. Не забравяй.

Изражението в очите й му даде да разбере, че схваща за какво става дума. Тя нямаше да спомене, че преди дванадесет дни, в сряда вечерта, Етел Лемстън беше нахлула в офиса му и му беше казала, че е наясно относно онова, с което се занимава.

В неделя вечерта Дъглас Браун не спа добре. Докато се въртеше неспокойно върху фините хасени чаршафи на Етел, той я сънуваше — откъслечни сънища, в които Етел размахваше чаша „Дон Периньон“ в „Сан Доменико“: „Пия за нищожеството Сиймъс“. Сънища, в които Етел му казваше: „Колко си открадна този път?“. Сънища, в които полицията идваше да го прибере.

В десет часа в понеделник сутринта му се обадиха от отделението за съдебна медицина в Роклънд Каунти. Като най-близък роднина го попитаха за плановете му за тленните останки на Етел Лемстън. Дъг се опита да звучи загрижен.

— Желанието на леля ми беше да я кремират. Можете ли да ме посъветвате какво трябва да направя?

Всъщност Етел беше казала нещо за това да бъде погребана при родителите си в Охайо, но щеше да е много по-евтино да изпрати дотам урна, вместо ковчег.

Дадоха му името на една погребална агенция. Жената, която се обади, беше сърдечна и внимателна и попита за това кой ще поеме разноските. Дъг обеща отново да й се обади и се свърза със счетоводителя на Етел. Той бе отсъствал през уикенда и едва сега беше чул ужасната новина.

— Бях свидетел на завещанието на мис Лемстън — каза счетоводителят. — Имам копие от оригинала. Тя много ви обичаше.

— Аз също много я обичах — Дъг затвори. Все още му трябваше време да свикне със съзнанието, че е богат човек. Богат, поне по собствените си стандарти.

Само да не се прецака всичко, помисли си той.

Инстинктивно очакваше ченгетата, но въпреки това рязкото потропване на вратата и поканата да отиде в управлението за разпит го изнервиха.

В районното се изненада, когато му прочетоха предупреждението „Миренда“.

— Сигурно се шегувате.

— Трябва да бъдем много предпазливи — отвърна успокояващо детектив Гомез. — Запомни, Дъг, не си длъжен да отговаряш на въпросите ни. Можеш да се обадиш на адвокат. А можеш и да престанеш да отговаряш, когато пожелаеш.

Дъг си помисли за парите на Етел; апартамента на Етел; сладурчето в службата му, което го гледаше с широко отворени очи; да напусне работа; да каже „сбогом“ на оная отрепка, прекия си началник. Зае предпазлива позиция.

— Напълно съм съгласен да отговарям на всякакви въпроси.

Първият, зададен от детектив О Брайън, го накара трескаво да затърси изход.

— Миналия четвъртък си отишъл в банката и си изтеглил четиристотин долара, които си взел в стодоларови банкноти! Няма защо да го отричаш, Дъг. Проверихме го. Това са парите, които намерихме в апартамента, нали, Дъг? Сега, защо ти е било да ги слагаш там, след като ни каза, че леля ти винаги е намирала парите, които те е обвинявала, че си взел.

Майлс спа от полунощ до пет и половина. Като се събуди, разбра, че няма шанс отново да заспи. Нямаше нещо, което да мразеше повече от това да лежи в леглото, разчитайки на възможността отново да се озове в ръцете на Морфей. Стана, взе халата си и отиде в кухнята.

Докато пиеше чаша прясно сварено кафе без кофеин, той си спомни стъпка по стъпка събитията от седмицата. Първоначалното му чувство за успокоение, което се дължеше на смъртта на Ники Сепети, постепенно изчезваше. Защо?

Огледа подредената кухня. Миналата вечер бе одобрил начина, по който Джек Кемпбъл беше помогнал на Нийв в разчистването. Майлс леко се усмихна, спомняйки си за собствения си баща. Страхотен човек. „Самият той“, казваше майка му, когато говореше за него. Но Бог е свидетел, татко никога не е отнасял дори една чиния до мивката, нито се е занимавал с деца, нито е почиствал с прахосмукачка. Днес младите съпрузи бяха различни. И разликата беше в тяхна полза.

Какъв съпруг беше той за Рената? Добър, според стандартите на повечето хора.

— Обичах я — каза сега Майлс почти шепнешком. — Гордеех се с нея. Забавлявахме се заедно. Но се чудя колко добре я познавах. До каква степен бях син на баща си по време на брака ни? Приемах ли я сериозно извън ролята й на съпруга и майка?

Снощи, или може би беше предишната вечер, беше казал на Джек Кемпбъл, че Рената го е научила да разбира от вина. По онова време бях зает да се боря с недостатъците, помисли си той, спомняйки си как, преди да срещне Рената, се беше заел със самоусъвършенстване. Билети за „Карнеги хол“. Билети за „Метрополитън“ Усърдни посещения в Музея на изкуството.

Именно Рената беше превърнала усърдните посещения във вълнуващи експедиции, изпълнени с открития. Рената, която щом се върнеше от опера вкъщи, си тананикаше музиката със силното си ясно сопрано. „Мило, caro, нима си единственият ирландец в света, който няма слух?“ — дразнеше го тя.

През единадесетте прекрасни години заедно едва започвахме да формираме онова, в което, щяхме да се превърнем един за друг.

Майлс стана и си сипа втора чаша кафе. Защо това усещане беше толкова силно? Какво му убягваше? Нещо. Нещо. О, Рената, помоли се той. Не знам защо, но се безпокоя за Нийв. Направих за нея най-доброто, на което бях способен през тези седемнадесет години. Но тя е и твое дете. В беда ли е?

Втората чаша кафе ободри духа му и той започна да се чувства малко глупаво. Когато Нийв влезе в кухнята, прозявайки се, той се беше възстановил достатъчно, за да каже:

— Твоят издател е майстор в миенето на тенджери.

Нийв се засмя, наведе се да целуне Майлс по темето и отвърна:

— Значи е „хубавата Кити Конуей“. Одобрявам, комисарю. Май че е време да започнеш да се заглеждаш по жените. В края на краищата не се подмладяваш — отскочи, за да избегне удара му.

Нийв избра да облече за работа костюм на Шанел в бледорозово и сиво със златни копчета, сиви кожени обувки и също такава чанта. Вдигна косата си на гладък кок.

Майлс кимна с одобрение.

— Харесвам такива тоалети. Далеч по-добре от съботната дъска за дама. Трябва да отбележа, че имаш майчиния си вкус за дрехите.

— Одобрението на сър Хюбърт наистина е голяма чест. — На вратата Нийв се поколеба: — Комисарю, ще ми направиш ли услугата да се обадиш на съдебните медици и да попиташ дали има вероятност Етел да е била преоблечена сред смъртта си?

— Не съм мислил за това.

— Моля те, помисли. А дори да не го одобряваш, направи го заради мен. И още нещо — мислиш ли, че Сиймъс Лемстън и жена му се опитваха да ни преметнат?

— Напълно възможно.

— Съвсем справедливо. Но, Майлс, изслушай ме, без да ми шъткаш поне този път. Последният човек, който казва, че е видял Етел жива, е бившият й съпруг.

Сиймъс. Знаем, че това е било в четвъртък следобед. Може ли някой да го попита с какво е била облечена? Обзалагам се, че е била с един шарен, тънък вълнен сукман, който винаги носеше у дома. Този сукман не беше в гардероба й. Етел никога не го взимаше при пътуванията си. Майлс, не ме гледай така. Знам какво говоря. Да предположим, че Сиймъс — или някой друг — е убил Етел, докато е била с този сукман, и после е сменил дрехите й.

Нийв отвори вратата. Майлс си даде сметка, че очакваше иронична забележка от негова страна. Каза с безстрастен тон:

— Което ще рече…

— Което ще рече, че ако Етел е била преоблечена след смъртта си, няма начин бившият й съпруг да е отговорен за това. Видя как бяха облечени той и жена му. Те разбират от мода толкова, колкото аз имам представа от вътрешно устройство на космическа совалка. От друга страна, има едно гадно копеле, което се казва Гордън Стюбър и което инстинктивно би избрало нещо от собствената си колекция. Би облякло Етел така, както се продава тоалетът.

Точно преди да затвори вратата след себе си, Нийв добави:

— Ти винаги казваш, че убиецът оставя визитната си картичка, комисарю.

Често питаха адвоката Питър Кенеди дали е родственик на семейство Кенеди. Всъщност той наистина много приличаше на покойния президент. Беше в началото на петдесетте си години, с по-скоро ръждива, отколкото сива коса, с квадратно, силно лице и слабо и високо тяло. В началото на кариерата си беше работил като главен помощник-прокурор и се беше превърнал в дългогодишен приятел на Майлс Кърни. След спешното обаждане на Майлс Пит беше отменил срещата си за единадесет часа и се беше съгласил да се срещне със Сиймъс и Рут Лемстън в офиса си в центъра.

Сега той слушаше невярващо и гледаше напрегнатите им, изморени лица. От време на време ги прекъсваше с въпроси.

— Мистър Лемстън, казвате, че сте ударили бившата си съпруга толкова силно, че тя е паднала назад върху пода, после е скочила и е грабнала камата, която използвала за отваряне на писма, че в борбата да я измъкнете от ръката й бузата й е била порязана.

Сиймъс кимна.

— Етел виждаше, че бях почти готов да я убия.

— Почти?

— Почти — отвърна Сиймъс с тих и засрамен глас. — Искам да кажа, че за една секунда, ако онзи удар я беше убил, щях да се зарадвам. Тя превърна живота ми в ад за повече от двадесет години. После, когато стана, осъзнах какво можеше да се случи. Но тя беше изплашена. Каза ми да забравя за плащането на издръжката.

— И тогава…

— Излязох. Отидох в бара. После се прибрах вкъщи, напих се и останах пиян. Познавах Етел. Щеше да е напълно в стила й да заведе дело за побой срещу мен. Опита се да ме вкара в затвора три пъти, когато забавях плащането на издръжката — засмя се тъжно. — Единият път беше в деня, когато се роди Джени.

Пит продължи с разпита и умело измъкна факта, че Сиймъс се е страхувал Етел да не подаде жалба, че е бил сигурен, че щом й останеше време да се замисли, щеше да си поиска издръжката; че е бил достатъчно глупав да каже на Рут, че Етел му е позволила да не й плаща повече; че се е ужасил, когато Рут е настояла да пише на Етел.

— И после, без да искате, сте сложили чека и писмото в пощата и сте се върнали, надявайки се да си го вземете?

Сиймъс вдигна ръце в скута си. В собствените си уши звучеше като абсолютен глупак. И беше точно такъв. А имаше и още. Заплахите. Но някак си още не можеше да се накара да разкаже за тях.

— Не сте се виждали и не сте разговаряли с бившата си съпруга Етел Лемстън след четвъртък, тридесети март.

— Не, не съм.

Не ми е казал всичко, помисли си Пит, но е достатъчно за начало. Наблюдаваше как Сиймъс Лемстън се облегна назад в кафявия кожен диван. Започваше да се отпуска. Скоро щеше да каже достатъчно, за да стане всичко ясно. Прекаленото притискане щеше да е грешка. Пит се обърна към Рут Лемстън. Тя седеше кротко до съпруга си с бдителен поглед. Пит си даде сметка, че тя започва да се страхува от разкритията на съпруга си.

— Възможно ли е да подведат Сиймъс под отговорност за това, че е ударил Етел? — попита тя.

— Етел Лемстън не е жива, за да подаде жалба — отвърна Пит. По принцип полицията можеше да го направи. — Мисис Лемстън, мисля, че доста добре умея да преценявам хората. Вие сте тази, която е убедила съпруга ви да говори с комисаря — поправи се, — с бившия комисар Кърни. Мисля, че правилно сте преценила, че имате нужда от помощ в този момент. Но единственият начин да ви помогна, е, като ми кажете истината. Има нещо, което преценявате и претегляте, и аз мисля, че трябва да знам какво е то.

Под втренчените погледи на съпруга си и на този внушителен адвокат Рут каза:

— Мисля, че изхвърлих оръжието на престъплението.

Преди да си тръгнат час по-късно, Сиймъс се беше съгласил да се подложи на тест на детектора на лъжата и Пит Кенеди вече не беше сигурен в интуицията си. В самия край на срещата им Сиймъс призна, че беше наел някакъв впиянчен тип, който киснеше в кръчмата му, да заплашва Етел. Или е само глупав и изплашен, или играе доста хитро, реши Пит и мислено си отбеляза да каже на Майлс Кърни, че не всички клиенти, които му изпращаше, бяха лъжица за неговата уста.

Новината за арестуването на Гордън Стюбър се разнесе като морска буря из модния свят. Звъняха телефони:

— Не, не е заради нелегалните цехове. Всички го правят. Заради наркотици е. — После големият въпрос: — Защо? Той печели милиони. Е, получи плесница през ръката заради цеховете. Разследваха го за укриване на данъци. Една добра група адвокати можеше да отлага присъдата с години. Но наркотици! — След час се появи черният хумор. — Гледай Нийв Кърни да не ти се вбеси. Ще смениш часовника си с железни гривни.

Обграден от суетящи се асистенти, Антони де ла Салва работеше върху последните детайли от модното ревю за есенната си колекция, което щеше да се състои следващата седмица. Беше крайно задоволителна колекция. Новото момче, което беше наел направо от Института по модерен дизайн, беше гений.

— Ти си нов Антони де ла Салва — каза усмихнат той на Роджит. Това беше най-високата похвала на Сал.

Роджит — с тънко лице, провиснала коса и дребно тяло, измърмори под мустак:

— Или бъдещ Майнбохер — но върна на Сал блажената му усмивка. Беше сигурен, че до две години ще има възможността да започне собствен бизнес. Беше се борил с нокти и зъби със Сал да използва миниатюри от мотива „Пасифик рийф“ в аксесоарите на новата колекция — шалчета, кърпички и колани, с прекрасните тропически десени и изящните мотиви, в които се отразяваха магията и мистерията на водния свят.

— Не го искам — беше му казал решително Сал.

— Все още е най-доброто нещо, което някога си направил. Това е запазената ти марка.

Когато колекцията беше завършена, Сал призна, че Роджит беше прав.

Беше три и половина, когато Сал чу новината за Гордън Стюбър. И шегите. Веднага позвъни на Майлс.

— Знаеше ли, че това се готви?

— Не — отвърна Майлс раздразнително. — Не надавам ухо за всичко, което става в Първо полицейско управление. — Загриженият тон на Сал разпали постоянното усещане за приближаваща катастрофа, което го беше преследваща цял ден.

— А може би е трябвало — отвърна Сал. — Слушай, Майлс, ние всички знаехме, че Стюбър има връзки с престъпния свят. Едно е Нийв да вдигне пара заради това, че работниците му нямат зелени карти. Съвсем друго е, когато тя става косвена причина да бъдат заловени наркотици за сто милиона долара.

— Сто милиона. Не съм чул тази цифра.

— Тогава включи радиото. Секретарката ми току-що го чу. Мисълта ми е, че може би трябва да наемеш бодигард за Нийв. Погрижи се за нея! Знам, че е твое дете, но и аз претендирам за известни права.

— Имаш правата. Ще говоря с момчетата в управлението и ще помислим за това. Току-що се опитах да се свържа с нея. Вече е тръгнала за Седмо авеню. Днес е ден за покупки. Ще се отбие ли да те види?

— Обикновено идва тук. И знае, че искам предварително да види новата колекция. Страшно ще й хареса.

— Кажи й да ми се обади веднага, щом я видиш. Кажи й, че ще чакам обаждането й.

— Става.

Майлс понечи да се сбогува, после внезапно му хрумна нещо:

— Как е ръката ти, Сал?

— Не е зле. Научи ме да не бъда толкова непохватен. Което е по-важно обаче, чувствам се кофти заради книгата.

— Не се безпокой. Изсъхва. Нийв има нов поклонник, издател. Ще я занесе на реставратор.

— Няма начин. Това е мое задължение. Ще изпратя някой да я вземе.

Майлс се засмя.

— Сал, може да си добър дизайнер, но мисля, че Джек Кемпбъл е по-подходящ за тази работа.

— Майлс, настоявам.

— Дочуване, Сал.

В два часа Сиймъс и Рут Лемстън се върнаха в офиса на Питър Кенеди за полиграфския тест. Пит им беше обяснил:

— Ако се съгласите да се подложите на полицейски полиграф, ако се стигне до процес, мисля, че мога да ги уговоря да не ви подвеждат под отговорност за побой и за укриване на доказателства.

Рут и Сиймъс бяха прекарали последните два часа, обядвайки в едно малко кафене в центъра на града. И двамата не изядоха повече от няколко хапки от сандвичите, които сервитьорката остави пред тях. Поръчаха си още чай. Сиймъс наруши мълчанието.

— Какво мислиш за този адвокат?

Рут гледаше встрани.

— Не мисля, че ни вярва — обърна глава и го погледна право в очите. — Но ако казваш истината, направихме, каквото трябваше.

Тестът напомни на Рут за последната й електрокардиограма. Разликата беше, че тези жици измерваха други импулси. Специалистът на полиграфа беше официално учтив. Попита Рут за възрастта й, къде работи, за семейството й. Като заговори за момичетата, тя започна да се отпуска и в гласа й се почувства горда нотка.

— Марси… Линда… Джени…

След това последваха въпросите за посещението в апартамента на Етел, за скъсването на чека, за взимането на ножа за писма, как го беше занесла вкъщи, измила и пуснала в кошницата в индианския магазин на Шесто авеню.

Когато всичко приключи, Пит Кенеди я помоли да изчака в приемната и изпрати вътре Сиймъс. През следващите четиридесет и пет минути тя седя, смазана от страх. Загубихме контрол над живота си, помисли си. Други хора ще решават дали ще отидем на процес, в затвора.

Чакалнята беше внушителна. Хубав кожен диван с декоративни златни гвоздеи. Сигурно струваше поне шест или седем хиляди долара. Също такова диванче за двама души. Кръгла махагонова маса с последните списания, прекрасни модернистични картини по облицованите с дървения стени. Рут си даваше сметка, че момичето от рецепцията й хвърля любопитни погледи. Какво виждаше хубаво облечената млада жена? — зачуди се Рут. Невзрачна жена в невзрачна зелена вълнена рокля, практични обувки, коса, която бе започнала да се измъква от кока. Вероятно си мисли, че не можем да си позволим цените тук, и е права.

Вратата в коридора, която водеше към личния кабинет на Питър Кенеди, се отвори. На нея застана Кенеди с усмихнато и сърдечно лице.

— Няма ли да влезете, мисис Лемстън. Всичко е наред.

Когато специалистът на полиграфа си тръгна, Кенеди сложи картите на масата.

— Обикновено не процедирам толкова бързо, но вие се тревожите, че колкото по-дълго медиите говорят за Сиймъс като за заподозрян, толкова по-лошо ще бъде за дъщерите ви. Предлагам да се свържа с детективите от отдел „Убийства“, които разследват случая. Ще поискам веднага детектор на лъжата, за да разведрят атмосферата на подозрение, която е непоносима за вас. Предупреждавам ви: за да ги накараме да се съгласят на незабавен тест, ще обещаем, че ако се стигне до процес, резултатите от теста ще бъдат валидни. Мисля, че ще се съгласят с това. Мисля също, че ще мога да ги убедя да се откажат от всякакви други обвинения.

Сиймъс преглътна. Лицето му блестеше, сякаш непрекъснатото потене беше образувало глазура върху него.

— Давайте — каза той.

Кенеди се изправи.

— Три часът е. Може би ще успеем да свършим това още днес. Имате ли нещо против да изчакате отвън, докато видя какво мога да направя?

След половин час излезе от кабинета си.

— Споразумяхме се. Да вървим.

В понеделник обикновено продажбите вървяха слабо, но, както отбеляза Нийв пред Юджиния: „Това не би могло да се докаже чрез нашия магазин“. Откакто отключи вратата в девет и половина, непрекъснато идваха хора. Майлс й беше предал загрижеността на Сал за лошата реклама от смъртта на Етел, но след като работи без почивка почти до дванадесет, Нийв каза сухо:

— Очевидно доста хора нямат нищо против да намерят смъртта си в тоалет от „Нийвс плейс“. — После добави: — Обади се, моля те, за сандвич и кафе.

Когато донесоха поръчката в кабинета й, Нийв вдигна поглед и изви вежди:

— О, очаквах Дени. Не е напуснал, нали?

Доставчикът, дългунесто деветнадесетгодишно момче, остави торбичката на бюрото й.

— Понеделник е почивният му ден.

Когато вратата се затвори зад него, Нийв рече кисело:

— Няма рум сървиз при този. — После весело махна капачето на димящата чашка.

След няколко минути се обади Джек:

— Добре ли си?

Нийв се усмихна.

— Разбира се, че съм добре. Всъщност не само съм добре, ами процъфтявам. Сутринта беше страхотна.

— Може би трябва да решиш да ме подпомагаш. Тръгвам да обядвам с един агент, който няма да е доволен от предложението ми. — Джек изостави шеговития тон. — Нийв, запиши си този номер. В „Фор сийзънс“ е. Ако ти потрябвам, ще бъда там през следващите два часа.

— Тъкмо се готвя да атакувам сандвича с риба тон. Донеси ми остатъците от обяда.

— Нийв, говоря сериозно.

Гласът на Нийв стана тих.

— Джек, добре съм. Просто си запази малко апетит за вечерята. Вероятно ще ти се обадя към шест и половина или седем.

Юджиния я погледна критично, когато затвори телефона.

— Издателят, доколкото разбирам.

Нийв махна опаковката на сандвича.

— Да. — Тъкмо беше отхапала първата хапка, когато телефонът отново иззвъня.

Беше детектив Гомез.

— Мис Кърни, разглеждах посмъртните снимки на убитата Етел Лемстън. Имате силното усещане, че тя може да е била преоблечена, след като е умряла?

— Да — Нийв усети как гърлото й се свива и бутна сандвича настрани. Даваше си сметка, че Юджиния я глада втренчено. Усети как цветът изчезва от бузите й.

— Накарах да увеличат доста снимките. Тестовете не са завършени, знаем, че тялото е било преместено, така че е доста трудно да се разбере дали сте права, или не, но кажете ми: Етел Лемстън би ли излязла от къщи с голяма бримка на чорапогащника си?

Нийв си спомни, че беше забелязала тази бримка, когато идентифицираше дрехите на Етел.

— Никога.

— Така си помислих и аз — съгласи се Гомез. — От доклада от аутопсията се разбра, че найлоновите фибри са се закачили за нокътя на крака. Бримката се е пуснала, когато чорапогащникът е бил обуван. Това означава, че ако Етел Лемстън се е облякла сама, тя е излязла със супер скъп дизайнерски тоалет и с много неугледен чорапогащник. Бих искал да си поговорим за това в някой от следващите два дни. Тук ли ще бъдете?

Докато оставяше слушалката, Нийв си помисли за онова, което беше казала на Майлс тази сутрин. Според нея Сиймъс Лемстън с тоталната си липса на усет за модата не беше облякъл кървящото тяло на бившата си жена. Спомни си и останалото, което му беше казала. Гордън Стюбър автоматично би избрал оригиналната блуза към тоалета.

На вратата бързо се почука и момичето от рецепцията се втурна вътре.

— Нийв — прошепна то. — Мисис Пот е тук. И, Нийв, знаеш ли, че Гордън Стюбър е арестуван?

Нийв някак си успя да запази спокойната, внимателна усмивка на лицето си, докато помагаше на богатата си клиентка да си избере три вечерни рокли на „Адолфо“, които варираха от четири до шест хиляди долара всяка; два костюма на Дона Карън — единият за хиляда и петстотин долара, другият — за две хиляди и двеста; чехли, обувки и чанти. Мисис Пот, невероятно привлекателна жена в средата на шестдесетте години, заяви, че не се интересува от масовата бижутерия.

— Прекрасни са, но предпочитам собствените си уникати. — Накрая тя каза: — Тези са по-интересни — и прие всички предложения на Нийв.

Нийв изпрати мисис Пот до лимузината й, която беше паркирана точно пред магазина. Медисън авеню гъмжеше от пазаруващи и разхождащи се. Като че ли всички се наслаждаваха на слънцето и приемаха спокойно необичайно ниските температури. Докато се обръщаше отново към магазина, Нийв забеляза мъж в сив анцуг, който се беше облегнал на сградата от другата страна на улицата. Обзе я усещането, че го познава, но се отърси от него, докато се връщаше бързо към магазина и се насочваше към кабинета си. Сложи си гланц за устни и се пресегна за чантата си.

— Наглеждай магазина — каза тя на Юджиния. — Няма да се връщам, така че заключи, ако обичаш.

С мила усмивка спря да размени по две-три думи с някои от старите клиентки и се насочи към вратата. Момичето от рецепцията беше извикало такси. Нийв бързо се качи в него и не забеляза, че мъжът с откачената пънкарска прическа и сивия анцуг бе спрял едно такси от другата страна на улицата.

Дъг отново и отново отговаряше на едни и същи въпроси, зададени по различен начин. Времето, по което беше пристигнал в апартамента на Етел. Решението му да се пренесе там. Телефонното заплашване Етел да остави Сиймъс на мира. Фактът, че се беше нанесъл в апартамента в петък, тридесет и първи, но една седмица не беше вдигал телефона и после още първото обаждане беше заплаха. Как е станало това?

Непрекъснато повтаряха на Дъг, че е свободен да си върви. Можеше да се обади на адвокат; можеше да престане да отговаря на въпроси. Отговорът му беше:

— Не искам адвокат. Нямам какво да крия.

Каза им, че не е вдигал телефона, защото се е страхувал Етел да не му се обади и да го изгони.

— Доколкото ми беше известно, тя възнамеряваше да отсъства около месец. Имах нужда да живея някъде.

Защо беше изтеглил сумата от банката в стодоларови банкноти и после ги беше скрил из апартамента на леля си?

— Е, добре, взех на заем малко от парите, които Етел беше скрила из апартамента, и после ги върнах.

Беше казал, че не знае нищо за завещанието на Етел, но се оказа, че то е изпъстрено с отпечатъците му.

Дъг усети паника.

— Просто започнах да мисля, че нещо не е наред. Погледнах в ежедневника й и видях, че беше отменила всичките си ангажименти след петъка, когато трябваше да се срещне с мен в апартамента си. Това ме успокои. Но съседката й ми каза, че онзи неин тъп бивш съпруг се е карал с нея и че е идвал, докато съм бил на работа. После жена му буквално нахлу и скъса чека с издръжката. Започнах да си мисля, че може би нещо наистина не е наред.

— И тогава — каза детектив О’Брайън с натежал от сарказъм глас, — реши да вдигаш телефона и още първото обаждане бе заплаха за живота на леля ти? А второто беше от прокуратурата на Роклънд Каунти, откъдето ти известяваха, че тялото й е било намерено?

Дъг усети как подмишниците му се обливат в пот. Раздвижи се неспокойно, опитвайки се да си намери удобна позиция в дървения стол с права облегалка. Двамата детективи го наблюдаваха от другата страна на масата — О’Брайън с едрото си лице с масивни черти и Гомез с блестящата си черна коса и брадичка като на катерица. Един ирландец и един испанец.

— Започва да ми писва от това — рече Дъг.

Лицето на О’Брайън се стегна.

— Тогава се поразходи, Дъги. Но ако си склонен, дай ни още един отговор. Килимчето пред бюрото на леля ти беше изпоцапано с кръв. Някой доста старателно се е опитал да го почисти. Дъг, преди да се преместиш на настоящата си работа, не работи ли в отдела за почистване на килими и мебели на „Сиърс“?

Дъг моментално бе обзет от паника. Подскочи и бутна стола назад толкова силно, че той се прекатури.

— Майната ви! — изстреля думите, докато летеше към вратата на стаята за разпити.

Дени беше поел добре премерен риск, като изчака да спре такси точно когато Нийв Кърни се качваше в нейното. Но той знаеше, че таксиметровите шофьори надушват всичко. Беше далеч по-разумно да спре някое и задъхано да каже:

— Някакво копеле открадна велосипеда ми. Следвай онова такси, ако обичаш. Ще ми отрежат главата, ако не доставя тоя плик на оная кучка.

Шофьорът беше виетнамец. Той кимна с безразличие и умело засече приближаващия автобус, докато правеше обратен завой. После продължи по Медисън авеню и зави по Осемдесет и пета улица. Дени се сви в ъгъла с наведена глава. Не искаше шофьорът да има прекалено добра възможност да го разгледа в огледалото за обратно виждане. Единственият му коментар беше:

— Откачени. Ако можеха да препродават пръдни, щяха да крадат и тях.

„Английският на виетнамеца е изумително добър“, помисли си кисело Дени.

На Седмо авеню и Тридесет и шеста улица другото такси хвана зеления светофар и те го изгубиха.

— Съжалявам — извини се шофьорът.

Дени знаеше, че Нийв вероятно щеше да слезе на следващата пресечка, или нещо подобно. Таксито й сигурно щеше да пълзи в това натоварено движение.

— Е, нека ме уволнят. Опитах — плати на шофьора и тръгна бавно към центъра. С периферното си зрение видя как таксито тръгна и продължи по Седмо авеню. Дени бързо смени посоката и забърза от Седмо авеню по Тридесет и шеста улица.

Както винаги, улиците встрани от Седмо авеню гъмжаха от супер атрактивността на „Гармънт Дистрикт“. Големи камиони в процес на разтоварване бяха паркирани в две редици покрай тротоарите, стеснявайки по този начин движението. Куриери на ролкови кънки летяха покрай тълпите пешеходци. Доставчици, които не се интересуваха нито от пешеходците, нито от превозните средства, бутаха тежки закачалки с дрехи. Свиреха клаксони. Мъже и жени в дрехи от висока класа вървяха бързо, разговаряха развълнувано, напълно безразлични към хората и трафика около тях.

Идеално място за убийство, помисли си със задоволство Дени. На половината път нагоре по улицата той видя едно такси да спира до бордюра и Нийв Кърни да излиза от него. Преди Дени да успее да се приближи до нея, тя влезе в една сграда. Дени си намери наблюдателен пункт от другата страна на улицата зад един от огромните камиони.

— Като избираш префърцунените дрехи, най-добре си поръчай и саван, Кърни — измърмори тихо той.

Джим Грийн, тридесетгодишен, неотдавна бе повишен в детектив. Способността му да преценява ситуацията и инстинктивно да избира правилния начин на действие се бяха харесали на началниците му в полицейското управление. Сега му бяха възложили досадната, но важна работа да охранява болничното легло на тайния детектив Тони Витале. Не беше привлекателна работа. Ако Тони беше в самостоятелна стая, Джим би могъл да пази пред вратата, но в интензивното отделение му се налагаше да стои в мястото за сестрите. Там през осемчасовото му дежурство непрекъснато му се напомняше за крехкостта на живота, щом от екраните започнеха да звучат аларми и болничният персонал се втурнеше да се бори със смъртта.

Джим беше жилав и среден на ръст — факт, който му позволяваше да бъде колкото е възможно по-незабележим в тясното, ограничено пространство. След четири дни сестрите бяха започнали да се отнасят към него не като към нежелана добавка. И всичките изглежда бяха много загрижени за издръжливото младо ченге, което се бореше за живота си.

Джим бе наясно каква смелост се изисква, за да бъдеш тайно ченге, да седиш на масата с хладнокръвни убийци и да знаеш, че във всеки момент могат да те разкрият. Знаеше за безпокойството, че Ники Сепети би могъл да поръча убийството на Нийв Кърни и за облекчението, когато Тони успя да каже: „Ники… няма поръчка за убийството, Нийв Кърни…“

Джим беше дежурен, когато полицейският комисар дойде в болницата с Майлс Кърни, и той получи възможността да се ръкува с него. Легендата. Кърни си беше заслужил това прозвище. След начина, по който загина жена му, сигурно вътрешно се е побърквал дали Сепети няма да посегне и на дъщеря му.

Полицейският комисар им беше казал, че майката на Тони смята, че той се опитва да им каже нещо. Сестрите бяха инструктирани да извикат Джим веднага, щом Тони е в състояние да говори.

Това се случи в четири часа в понеделник следобед. Родителите на Витале току-що си бяха тръгнали с озарени от надеждата изтощени лица. Противно на всички очаквания Тони беше извън опасност. Една сестра влезе да го види. Джим я наблюдаваше през стъклото и после бързо тръгна натам, защото тя му махна.

В ръката на Тони се вливаше глюкоза, а кислородът влизаше през сложени в ноздрите му тръбички.

— Устните му се движеха. Прошепна една дума.

— Казва собственото си име — каза сестрата на Джим.

Джим поклати глава. Наведе се и сложи ухо до устните на Тони. Чу „Кърни“. После тихо „Ний…“. Докосна ръката на Витале.

— Тони, аз съм ченге. Ти току-що каза „Нийв Кърни“, нали? Стисни ми ръката, ако съм прав.

Беше възнаграден с леко стискане на дланта си.

— Тони — продължи той, — когато те докараха тук, ти се опита да говориш за поръчка за убийство. Това ли искаш да ми кажеш?

— Тревожите пациента — запротестира сестрата.

Джим бързо я погледна.

— Той е ченге, добро ченге. Ще се чувства по-добре, ако успее да ми предаде онова, което се опитва да ми каже. — Повтори въпроса в ухото на Тони.

Отново усети лек като перце натиск върху дланта си.

— Добре. Искаш да ни кажеш нещо за Нийв Кърни и за поръчка за убийство — мислите на Джим пробягаха върху думите, които знаеше, че Витале е казал при постъпването си в болницата. — Тони, ти каза: „Ники, няма поръчка“. Може би това е било само част от онова, което си искал да кажеш. — Изведнъж през ума на Джим мина внезапна смразяваща мисъл. — Тони, да не би да се опитваш да ни кажеш, че Сепети не е поръчал убийството на Нийв Кърни, но някой друг го е сторил?

Мина един миг и после Тони стисна конвулсивно дланта му.

— Тони — помоли Джим. — Опитай се. Гледам устните ти. Ако знаеш кой го е поръчал, кажи ми.

Беше, сякаш въпросите на другото ченге отекваха в тунел. Тони Витале изпитваше голямо, невероятно облекчение, че беше успял да направи предупреждението. Сега картината беше толкова ясна в ума му: Джоуи казва на Ники, че Стюбър е поръчал убийството. Гласът му просто не желаеше да излезе, но той успя да помръдне бавно устните си, да ги оформи в сричката „Стю“ и да ги отпусне в „бър“.

Джим го гледаше напрегнато.

— Мисля, че се опитва да каже нещо като „Трю“…

Сестрата го прекъсна.

— Според мен е „Стю-бър“.

С последно усилие, преди отново да се унесе в дълбок; оздравителен сън, тайният детектив Антони Витале стисна ръката на Джим и успя да кимне с глава.

След като Дъг Браун изхвърча от стаята за разпити, детективите О’Брайън и Гомез обсъдиха известните до този момент факти по случая. Единодушно се съгласиха, че Дъг Браун е отрепка, че версията му е съшита с бели конци, че вероятно е крадял от леля си, че небивалицата, че не е вдигал телефона, е откровена лъжа и че може да се е паникьосал заради това, че е започнал да разправя за заплахите към Етел точно когато тялото й е било открито.

О’Брайън се отпусна назад в стола и се опита да сложи краката си на масата — позата, в която „мислеше“ на бюрото си. Масата обаче беше прекалено висока, за да му е удобно, и той пусна крака на пода с раздразнение, мърморейки по адрес на долнокачествените мебели. После добави:

— Тази Етел Лемстън е била страхотна познавачка на характери. Бившият й съпруг е нищожество; племенникът й е крадец. Но мисля, че от двете лекета я е очистило по-голямото — бившият й съпруг.

Гомез внимателно гледаше партньора си. Имаше си свои собствени съображения, които искаше да изкаже постепенно. Когато започна да говори, прозвуча така, сякаш тази идея току-що му беше минала през ума:

— Да предположим, че е била убита в дома си.

О’Брайън изсумтя в знак на съгласие.

Гомез продължи:

— Ако вие с мис Кърни сте прави, някой е отпрал етикетите и вероятно същият този някой е изхвърлил куфарите и чантата й.

С полузатворени, но замислени очи, О’Брайън му показа, че е съгласен.

— Мисълта ми е следната — Гомез знаеше, че е време да изложи теорията си. — Защо му е на Сиймъс да крие тялото й? Чиста случайност беше, че я намериха толкова скоро. Щеше да му се наложи да продължава да изпраща издръжката на счетоводителя й. Или защо племенникът ще крие тялото и ще къса етикетите, по които би могла да бъде идентифицирана? Ако Етел си беше изгнила необезпокоявана, щеше да му се наложи да чака седем години, за да докопа богатството й и дори тогава това щеше да му струва много пари и време в съда. Ако го е направил един от тях двамата, те щяха да искат тялото да бъде открито, нали така?

О’Брайън вдигна ръка.

— Не мисли, че тия боклуци пращят от акъл. Просто трябва да продължаваме да ги въртим на шиш, да ги изнервяме и рано или късно единият ще каже: „Не исках да го направя“. Все още залагам на съпруга. Ти искаш ли да заложиш петарка на племенника?

Гомез се отърва от принудата да направи избора си, тъй като телефонът в стаята за разпити иззвъня. Полицейският комисар искаше да види и двамата детективи в кабинета си незабавно.

Докато пътуваха с патрулната кола към управлението, и О’Брайън, и Гомез се опитаха да преценят свършеното от тях по случая. Полицейският комисар лично се интересуваше от него. Гаф ли бяха направили? Беше четири и петнадесет, когато влязоха в кабинета му.

Полицейският комисар Хърбърт Шварц слушаше дискусията. Детектив О’Брайън беше твърдо против да се усъмни дори за миг във вината на Сиймъс Лемстън.

— Сър — каза той на Хърб почтително, — през цялото време бях твърдо убеден, че бившият съпруг го е направил. Изчакайте. Дайте ми три дни да разреша случая.

Хърб беше склонен да реши в полза на О Брайън, когато секретарката му влезе. Той се извини и бързо излезе в приемната. След пет минути се върна.

— Току-що ми съобщиха — каза тихо той, — че Гордън Стюбър може да е поръчал убийството на Нийв Кърни. Ще го разпитаме веднага. Нийв вдигна шум около нелегалните му цехове и това даде начало на разследването, което доведе до разкриването на наркотиците, така че звучи смислено. Но Етел Лемстън също може да е надушила с какво се занимава. Така че сега има вероятност Стюбър да има връзка със смъртта й. Искам или да съм сигурен, че бившият й съпруг я е убил, или да го елиминирам. Съгласете със сделката, която предлага адвокатът му. И направете теста с детектора на лъжата днес.

— Но… — О’Брайън видя изражението на лицето на полицейския комисар и не довърши изречението.

Час по-късно в две отделни стаи разпитваха Гордън Стюбър, който още не беше заплатил гаранцията от десет милиона долара, и Сиймъс Лемстън. Адвокатът на Стюбър се въртеше около него, докато детектив О’Брайън изстрелваше въпросите.

— Известно ли ви е за поръчката за убийството на Нийв Кърни?

Гордън Стюбър, безупречен, въпреки часовете, прекарани в ареста и все пак разбиращ сериозността на положението си, избухна в смях.

— Сигурно се шегувате. Но каква страхотна идея.

В съседната стая Сиймъс, имащ ограничен имунитет, бе разказал историята си и сега го свързваха с полиграфа за втори път този ден. Сиймъс непрекъснато си повтаряше, че този е същият като предишния и че той беше преминал теста първия път. Но не беше същият. Твърдите, недружелюбни лица на детективите, клаустрофобично малката стая и съзнанието, че те бяха сигурни, че е убил Етел, го ужасяваха. Окуражителните коментари на адвоката му Кенеди не помагаха. Знаеше, че бе направил грешка, като се съгласи на теста.

Сиймъс едва успя да отговори на първите, лесни въпроси. Когато стигна до онази последна среща с Етел, се почувства така, сякаш отново беше там с нея и виждаше насмешливото й лице със съзнанието, че на нея й харесва страданието му и че никога няма да го освободи. Гневът се надигна в него точно както и тогава. Въпросите станаха целенасочени.

— Ударили сте Етел Лемстън.

Юмрукът му, удрящ челюстта й. Главата й отскача назад.

— Да. Да.

— Тя взе ножа и се опита да ви нападне.

Омразата в лицето й. Не, беше презрение. Знаеше, че го държи в ръцете си. Беше извикала:

— Ще накарам да те арестуват, маймуно такава.

Беше се пресегнала към ножа за писма и беше замахнала към него. Беше го измъкнал от ръката й и беше порязал лицето й, докато се боричкаха. После тя беше видяла погледа му.

— Добре, добре, не ми плащай повече издръжка.

Тогава…

— Убихте ли бившата си съпруга Етел Лемстън?

Сиймъс затвори очи. Не. Не…

На Питър Кенеди не му беше необходимо потвърждение от детектив О Брайън, за да разбере онова, което вече беше почувствал. Беше изгубил залога.

Сиймъс се беше провалил на теста на детектора на лъжата.

Хърб Шварц слушаше с безизразно лице и бдителен поглед, когато за втори път този следобед се срещна с детективите О’Брайън и Гомез.

През изминалия час Хърб се измъчваше от колебанието дали да каже, или да не каже на Майлс, че подозираха, че Гордън Стюбър е поръчал убийството на Нийв. Знаеше, че това може да се окаже достатъчно, за да предизвика втори инфаркт.

Ако Стюбър беше поръчал убийството на Нийв, дали беше твърде късно, за да се отмени? Хърб усети как вътрешностите му се свиват, когато реши какъв би бил вероятният отговор. Не. Ако Стюбър беше задвижил нещата, поръчката вероятно беше минала през пет или шест души, преди всичко да е уредено. Убиецът никога нямаше да разбере кой е дал поръчката. По всяка вероятност щяха да докарат тук някой наемен убиец от друг град и щяха да го изстрелят веднага, след като убийството бъдеше извършено.

Нийв Кърни. Боже, помисли си Хърб, не мога да оставя това да се случи. Беше тридесет и четири годишен помощник-комисар, когато убиха Рената. До смъртта си нямаше да забрави изражението на лицето на Майлс, когато коленичи до тялото на жена си.

А сега дъщеря му?

Линията на разследване, която би могла да свърже Стюбър със смъртта на Етел Лемстън, като че ли вече не беше в сила. Бившият съпруг се беше провалил на теста на детектора на лъжата и О Брайън не се опитваше да скрие, че смята, че Сиймъс Лемстън е прерязал гърлото на бившата си жена. Хърб помоли О’Брайън да повтори аргументите си.

Денят беше дълъг. Раздразнен, О Брайън вдигна рамене и после, видял стоманения поглед на полицейския комисар, застана почтително. Прецизно, сякаш беше на свидетелската банка, той обосновано аргументира вината на Сиймъс Лемстън.

— Фалирал е. Отчаян е. Имал е огромен скандал с жена си заради върнат чек за обучението на дъщеря им. Отива да види Етел и една съседка четири етажа по-горе чува виковете им. Не отива в бара си през целия уикенд. Никой не го вижда. Познава Морисън Стейт парк като собствения си двор. С децата си често прекарва неделите там. Два дни по-късно пуска до Етел писмо, в което казва, благодаря ти, че ме освободи от плащанията, и същевременно прилага чека, който не би трябвало да изпраща. Връща се да си го прибере обратно. Признава, че е ударил и е порязал Етел. Вероятно е признал всичко пред жена си, защото тя е откраднала оръжието на престъплението и се е отървала от него.

— Намерихте ли го? — прекъсна го Шварц.

— В момента хората ми го търсят. И, сър, най-главното е, че се провали на детектора.

— Но е преминал онзи в офиса на адвоката си — намеси се Гомез. Без да поглежда към партньора си, Гомез реши, че трябва да каже какво мисли. — Сър, говорих с мис Кърни. Сигурна е, че нещо не е наред в тоалета, с който е била облечена Етел Лемстън. Аутопсията показва, че жертвата е скъсала чорапогащника си, докато го е обувала. Когато този чорапогащник е бил обуван върху десния крак, той се е закачил за нокътя и отпред се е пуснала огромна дупка. Мис Кърни смята, че Етел не би излязла в този вид. Уважавам мнението на мис Кърни. Една жена, която зачита модата, не би излязла от вкъщи така, след като само за десет секунди ми могла да си обуе друг чорапогащник.

— Взехте ли доклада от аутопсията и снимките от моргата? — попита Хърб.

— Да, сър.

Когато извадиха плика, Хърб разгледа снимките с клинична прецизност. Първата снимка — една ръка, подаваща се от земята: тялото, след като го бяха извадили от пещеровидния отвор, замръзнало от трупно вкочанясване, в превита на две маса гниеща плът. Близките планове на челюстта на Етел — лилаво, черно и синьо. Кървавата резка на бузата й.

Хърб погледна друга снимка. На нея се виждаше само областта между брадичката на Етел и долната част на гърлото й. Грозната, нащърбена рана накара Хърб да се намръщи. Независимо от колко дълго работеше в полицията, ужасните доказателства за човешката жестокост към себеподобните все още го натъжаваха.

Но имаше и още нещо.

Хърб конвулсивно стисна снимката. Начинът, по който беше срязано гърлото. Дългият прорез надолу, после прецизната линия от долната част на шията нагоре към лявото ухо. Беше виждал точно такова срязване и преди. Протегна се към телефона.

Връхлетелият го като вълна шок не се отрази на гласа на полицейски комисар Шварц, докато спокойно поръчваше една определена папка от архива.

Нийв си даде сметка, че мислите й не бяха заети с поръчките на спортно облекло. Първата й спирка беше в „Гарднър Сепъритс“. Шортите и тениските с контрастиращи широки якета бяха интересни и добре скроени. Представи си как подрежда витрината си с тези дрехи и с плажни декори в началото на юни. Но след като беше взела това решение, установи, че не може да се концентрира върху останалата част от колекцията. Изтъквайки, че няма време, тя си уреди среща за следващия понеделник и се измъкна от напористия продавач, който я увещаваше да й покаже новите бански. „Страшно ще ги харесате. Страхотни са.“

Като излезе на улицата, Нийв се поколеба. Още малко и ще си ида вкъщи, помисли си тя. Имам нужда от малко спокойствие. Даде си сметка, че усеща първите признаци на главоболие, някакво напрежение, сякаш лента стягаше челото й. Никога не ме боли глава, каза си, докато стоеше нерешително пред сградата.

Не можеше да се прибере у дома. Точно преди да се качи в колата си, мисис Пот я беше помолила да потърси семпла бяла рокля, подходяща за малка семейна сватба.

— Нищо специално — беше й обяснила. — Дъщеря ми вече развали два годежа. Свещеникът отбелязва датите на сватбите й с молив. Но този път случайно може и да стане.

Имаше няколко модни къщи, в които Нийв възнамеряваше да потърси роклята. Понечи да се обърне надясно, после спря. Другото място май беше по-добро. Докато сменяше посоката, погледна право към отсрещния тротоар. Един мъж в сив анцуг, с голям плик подмишница, с големи тъмни очила и странна пънкарска прическа тичаше към нея през задръстеното движение. За миг очите им се срещнаха и Нийв се почувства така, сякаш беше прозвучала аларма. Усещането за натиск върху челото й се засили. Един камион тръгна и скри куриера от погледа й и, внезапно ядосана на себе си, Нийв забърза надолу по улицата.

Беше четири и половина. Слънцето се скриваше зад дълги, наклонени сенки. Нийв усети, че почти се моли да намери рокля още в първия магазин. После, помисли си тя, ще зарежа всичко и ще отида да се видя със Сал.

Беше се отказала да се опитва да убеди Майлс, че блузата, с която Етел е била облечена, преди да умре, е важна. Но Сал щеше да я разбере.

От обяда Джек Кемпбъл отиде направо на среща с редакторите. Тя продължи до четири и половина. Като се върна в кабинета си, той се опита да се съсредоточи върху планината писма, които Джини беше отделила за него, но това се оказа невъзможно. Усещането, че нещо никак не е наред, го измъчваше. Нещо му беше убягнало. Какво беше то?

Джини застана на вратата, която отделяше кабинета на Джек от квадратното помещение, в което работеше тя, и го заразглежда замислено. През месеца, откакто Джек беше станал президент на „Гивънс и Маркс“, тя беше започнала да му се възхищава и много да го харесва. След като беше работила двадесет години с предшественика му, тя се страхуваше, че може да не е в състояние да се приспособи към промяната или пък че Джек може да не иска да задържи секретарката на предишния президент.

И двете й безпокойства се оказаха напразни. Сега, докато го разглеждаше, несъзнателно одобрявайки тъмнокафявия му костюм и развеселена от момчешкия начин, по който беше разхлабил вратовръзката си и разкопчал горното копче на ризата си, тя осъзна, че той беше сериозно разтревожен. Дланите му бяха сключени под брадичката. Гледаше втренчено стената. Челото му беше смръщено. Добре ли беше минала срещата с редакторите? — зачуди се тя. Знаеше, че някои все още негодуваха, че бяха сложили Джек на ръководния пост.

Почука на отворената врата. Джек вдигна поглед и тя видя, че очите му са замъглени.

— Да не сте в дълбока медитация? — попита непосредствено. — Ако е така, пощата може да почака.

Джек се опита да се усмихне.

— Не. Само тази работа с Етел Лемстън. Нещо ми убягва в цялата история, така че размърдвах мозъка си, опитвайки се да разбера какво е то.

Джини седна на ръба на стола срещу Джек.

— Може би ще успея да помогна. Спомнете си за деня, когато Етел дойде тук. Прекарахте само две минути с нея, а вратата беше отворена, така че я чух. Джафкаше за някакъв скандал в модата, но не спомена абсолютно никакви подробности. Искаше да разговаря за много пари и вие й подхвърлихте една цифра. Не мисля, че нещо може да ви убягва.

Джек въздъхна.

— Предполагам, че не. Но знаете ли какво. Нека прегледам папката, която Тони ми изпрати. Може би в бележките на Етел има нещо.

В пет и половина, когато Джини надзърна да каже довиждане, Джек й кимна отсъстващо. Все още преглеждаше обемистото разследване на Етел. За всеки от споменатите в статията дизайнери тя очевидно бе събрала отделна папка с биографични данни и ксерокопия от десетки материали за модата от вестници и списания като „Таймс“, „Уимин“, „Уимин уеър дейли“, „Вог“ и „Харпърз базар“.

Тя очевидно беше методичен и добросъвестен изследовател. Интервютата с дизайнерите често бяха съпътствани с такива бележки: „Не е същото, каквото казва във Вог“, „Провери тези цифри“, „Никога не е печелил наградата“, „Опитай се да интервюираш губернаторшата за твърдението, че шие дрехи за куклите си“…

Имаше десетина различни варианта на последната статия на Етел със съкращения и допълнения във всяка версия.

Джек започна да преглежда материалите, докато не видя името Гордън Стюбър. Стюбър. Етел е била облечена с негов костюм, когато са я открили. Нийв толкова настояваше, че свалената от тялото на Етел блуза е била продадена с костюма, но че Етел никога не би я облякла доброволно.

Джек набързо анализира материала за Гордън Стюбър и с тревога видя колко често през последните три месеца вестниците бяха споменавали името му във връзка със съдебно разследване. В статията Етел хвалеше Нийв за това, че беше насочила вниманието към Стюбър. Предпоследната чернова на статията й се занимаваше не само с нелегалните му цехове и с данъчните му проблеми, но съдържаше и следното изречение: „Стюбър започва кариерата си в бизнеса на баща си, като прави подплати за кожени палта. Говори се, че никой друг в историята на модата не е направил повече пари с подплати и шев през последните няколко години, отколкото елегантният мистър Стюбър“.

Етел беше сложила тези няколко изречения в скоби и ги беше отбелязала със „запази го засега“. Джини беше казала на Джек за ареста на Стюбър след залавянето на наркотиците. Дали преди няколко седмици Етел не беше открила, че Стюбър пренася хероин в подплатите на вносните си дрехи?

Връзва се, помисли си Джек. Връзва се и с теорията на Нийв за дрехите, с които е била облечена Етел. Връзва се и с „големия скандал“ на Етел.

Джек се поколеба дали да не се обади на Майлс, после реши първо да покаже папката на Нийв.

Нийв. Наистина ли я познаваше само от шест дни? Не. Шест години. Търсеше я от онзи първи ден в самолета. Погледна телефона. Желанието да бъде с нея беше непреодолимо. Дори не я беше прегръщал и сега ръцете му копнееха за нея. Беше му казала, че ще му се обади от офиса на чичо си Сал, когато е готова да тръгне.

Сал. Антони де ла Салва, известният дизайнер. Следващата купчина изрезки, материали и статии бяха за него. Хвърляйки поглед към телефона с желанието Нийв да се обади сега, Джек започна да преглежда папката за Антони де ла Салва. Беше пълна с илюстрации на колекцията „Пасифик рийф“. Ясно ми е защо хората я харесаха, помисли си Джек, а не разбирам бъкел от мода. Роклите и официалните тоалети сякаш летяха върху страниците. Прехвърли бележките на модните коментатори: „Елегантни туники с феерични поли, които падат от раменете като криле…“, „… меки, плисирани ръкави от тънък като воал шифон…“, „… прости вълнени дневни рокли, които обгръщат тялото с небиеща на очи елегантност…“ Репортерите ставаха поетични в хвалебствията си на цветовете.

„Антони де ла Салва посещава чикагския «Аквариум» в началото на 1972 г. и среща вдъхновението си сред подводната красота на величествената експозиция на тихоокеанския риф.

Часове наред върви из стаите и скицира подводното царство, където прекрасните морски създания си съперничат сред чудесната растителност, кораловите дървета и стотиците изумително оцветени миди. Скицира тези цветове в мотивите и комбинациите, дадени им от природата. Изучава движенията на морските обитатели, така че да може да предаде с ножицата и платовете онази плавна грациозност, дадена им по рождение.

Жени, приберете мъжките си костюми и вечерните рокли с набрани ръкави и огромни поли в задната част на гардеробите си. Това е вашата година да бъдете красиви. Благодарим ти, Антони де ла Салва.“

Предполагам, че наистина е добър, помисли си Джек и започна да събира материалите за Де ла Салва накуп. После се замисли какво го безпокоеше. Имаше нещо, което му се беше изплъзнало. Какво беше то? Беше чел последния вариант на статията на Етел. Сега погледна предпоследния.

Той беше изпъстрен с бележки. „Чикагският Аквариум — провери датата, на която го е посетил!“ С кламер Етел беше прикрепила една илюстрация на колекцията „Пасифик рийф“ в горната част на работния си екземпляр. До нея беше нарисувала една скица.

Устата на Джек изсъхна. Беше виждал тази скица през последните няколко дни. Беше я виждал на изпоцапаните страници в готварската книга на Рената Кърни.

А и „Аквариумът“. Провери датата. Естествено! Ужасен, той започна да разбира. Трябваше да бъде сигурен. Беше почти шест часът. Това означаваше, че в Чикаго беше почти пет. Бързо набра информационния код на Чикаго.

В пет без една минута чикагско време номерът, който беше набрал, отговори.

— Моля, потърсете директора сутринта — каза му безстрастен глас.

— Съобщете му името ми. Познава ме. Налага се да говоря с него веднага и нека ви кажа, госпожо, че ако открия, че е бил там и вие не сте ме свързали, ще се погрижа да ви уволнят.

— Ще ви свържа, сър.

Миг по-късно един изненадан глас попита:

— Какво има, Джек?

Въпросът се изплъзна от устните на Джек. Той усети, че ръцете му бяха студени и влажни. Нийв, помисли си, Нийв, бъди предпазлива. Втренчи се в статията на Етел и видя къде беше написала: „Ние приветстваме Антони Де ла Салва за това, че създаде Пасифик рийф луук“. После Етел беше зачертала името Де ла Салва и беше написала върху него: „дизайнера на Пасифик рийф луук“.

Отговорът на уредника на „Аквариума“ беше дори по-страшен, отколкото беше очаквал.

— Абсолютно си прав. И знаеш ли какво е най-шантавото? Ти си вторият човек, който се обажда да пита за това за последните две седмици.

— А кой е бил другият? — попита Джек, знаейки какво ще чуе.

— Разбира се. Някаква писателка. Едит… О, не, Етел. Етел Лемстън.

Денят мина неочаквано натоварено за Майлс. В десет часа телефонът иззвъня. Дали щеше да е свободен по обяд, за да обсъди предложената му във Вашингтон работа? Съгласи се да обядва в Дъбовата стая в „Плаца“. Късно сутринта отиде в Атлетик клъб, за да поплува и за масаж, и тайничко се зарадва на потвърждението от страна на масажиста:

— Комисарю Кърни, тялото ви отново е в страхотна форма.

Майлс знаеше, че кожата му беше загубила призрачната си бледност. Но не беше само до външността. Чувстваше се щастлив. Може да съм на шестдесет и осем, помисли си, докато завързваше вратовръзката си в съблекалнята, но изглеждам добре.

Изглеждам добре в собствените си очи, реши унило, докато чакаше асансьора. Някоя жена би могла да е на друго мнение. Или, по-специално, призна си той, докато излизаше от фоайето на Сентръл парк-сауд и свиваше надясно към Пето авеню и „Плаца“, Кити Конуей може да ме види в по-малко ласкателна светлина.

Обядът с помощника на президента имаше една цел. Майлс трябваше да даде отговора си. Щеше ли да приеме председателския пост на Агенцията за борба с наркотиците? Майлс обеща да вземе решението си през следващите четиридесет и осем часа.

— Надяваме се да е в положителен смисъл — каза му помощникът на президента. — Сенатор Мойнихън изглежда смята, че ще е така.

Майлс се усмихна.

— Никога не ядосвам Пат Мойнихън.

Едва когато се върна в апартамента, усещането, че всичко му е наред, изчезна. Беше оставил прозореца в кабинета отворен. Когато влезе в стаята, вътре влетя гълъб, направи кръг, завъртя се във въздуха, кацна на перваза и после излетя навън над Хъдзън. „Гълъб в къщата означава смърт.“ Думите на майка му прозвучаха в ушите му.

Откачени, суеверни глупости, помисли си ядосано Майлс, но не можеше да се отърси от настоятелното усещане за зла поличба. Осъзна, че иска да поговори с Нийв. Бързо набра номера в магазина.

Отговори Юджиния.

— Комисарю, тя току-що тръгна за Седмо авеню. Мога да се опитам да я открия.

— Не. Не е важно — отвърна Майлс. — Но ако случайно звънне, кажи й да ми се обади.

Току-що беше оставил слушалката, когато телефонът иззвъня. Беше Сал, който му каза, че също се безпокои за Нийв.

През следващия половин час Майлс се колебаеше дали да не се обади на Хърб Шварц. Но за какво? Не беше за това, че Нийв щеше да свидетелства срещу Стюбър. Тя просто го беше посочила и беше предизвикала разследването. Майлс си даде сметка, че загубата на сто милиона долара беше достатъчна причина Стюбър и съучастниците му да искат отмъщение.

Може би ще успея да убедя Нийв да се премести във Вашингтон с мен, помисли си Майлс и отхвърли идеята като смехотворна. Нийв си имаше свой живот в Ню Йорк, нейния бизнес. А сега, ако добре умееше да преценява човешките отношения, си имаше Джек Кемпбъл. „Тогава забрави за Вашингтон“, реши Майлс, докато крачеше из кабинета. Трябва да остана тук и да я държа под око. Независимо дали щеше да й хареса или не, той щеше да й наеме бодигард.

Очакваше Кити Конуей около шест часа. В пет и петнадесет влезе в спалнята си, съблече се, взе душ в банята до стаята си и внимателно подбра костюма, ризата и вратовръзката, с които щеше да отиде на вечеря. В шест без двадесет беше напълно облечен.

Много отдавна беше осъзнал, че работата с ръцете имаше успокояващо действие върху него, когато бе изправен пред труден проблем. Реши през следващите двадесетина минути да види дали може да оправи дръжката на кафеварката, която се беше счупила онази вечер.

Отново си даде сметка, че гледа тревожно в огледалото. Сега косата му беше абсолютно бяла, но достатъчно гъста. Голямото легло, гардеробът, тоалетката и огледалото бяха антики — сватбени подаръци от семейството на Рената. Майлс се втренчи в леглото и си спомни Рената, подпряна на възглавниците с бебето Нийв до гърдите си. „Cara, cara, mia cara“ — шепнеше тя, докосвайки с устни челото на Нийв.

Майлс се вкопчи в таблата на леглото, отново спомняйки си загриженото предупреждение на Сал: „Погрижи се за Нийв“. Мили Боже! Ники Сепети беше казал: „Погрижи се за жена си и детето си.“

Достатъчно, каза си Майлс, докато излизаше от спалнята и се насочваше към кухнята. Превръщаш се в нервно старче, готово да подскочи и при вида на мишка.

В кухнята порови из тиганите и тенджерите, докато не извади машината за еспресо, която беше изгорила Сал във вторник вечерта. Занесе я в кабинета, сложи я на бюрото, извади кутията с инструментите си от килера и се зае с ролята, която Нийв наричаше „Майстор Тричко“.

След малко разбра, че причината, поради която дръжката беше паднала, не бяха разхлабените или счупени винтове. После каза на глас: „Това е абсолютно откачено!“.

Опита се да си спомни точно какво се беше случило вечерта, когато Сал се беше изгорил…

В понеделник сутринта Кити Конуей се събуди с чувство за очакване, което не беше изпитвала от много отдавна. Смело устоявайки на изкушението да подремне още малко, тя се облече в екипа си за джогинг и тича из Риджууд от седем до осем часа.

Дърветата покрай прекрасните широки авенюта имаха онзи специфичен червеникав оттенък, който показваше, че пролетта идва. Едва миналата седмица, когато бе тичала тук, тя беше забелязала напълването, беше си помислила за Майк и си беше спомнила откъса от една поема: „Какво може да направи пролетта, освен да обнови нуждата ми от теб?“

Миналата седмица беше погледнала с носталгия младия съпруг надолу по улицата, който махаше за довиждане на жена си и бебешока, докато даваше колата на заден по алеята. Струваше й се, че вчера беше държала Майкъл и махаше на Майк за довиждане.

Вчера и преди тридесет години.

Днес се усмихна разсеяно на съседите си, докато приближаваше към дома си. Трябваше да отиде в музея по пладне. Щеше да се прибере вкъщи към четири, точно навреме, за да се облече и да тръгне за Ню Йорк. Поколеба се дали да не отиде на фризьор и после реши, че се справя по-добре сама.

Майлс Кърни.

Кити бръкна в джоба си за ключовете за къщата, отключи, после въздъхна дълбоко. Беше хубаво да се тича, но, мили Боже, това я караше да усеща петдесет и осемте си години.

Отвори импулсивно гардероба в коридора и погледна шапката, която Майлс Кърни беше „забравил“. В мига, в който я беше открила снощи, беше разбрала, че това е поводът да я види отново. Спомни си онази глава от „Добрата земя“, където съпругът оставя лулата си в знак, че възнамерява да се върне в спалнята на жена си през нощта. Кити се усмихна, поздрави шапката и се качи горе да вземе душ.

Денят мина бързо. В четири и половина тя се поколеба между два тоалета — черна вълнена, просто скроена рокля с квадратно деколте, която подчертаваше стройната й фигура, и синьо-зелен тоалет от две части, на който се открояваше червената й коса. Взимай този, реши тя, и се пресегна към синьо-зеления.

В шест и пет портиерът обяви пристигането й и й каза номера на апартамента на Майлс. В шест и седем тя слизаше от асансьора, а той я чакаше в коридора.

Кити веднага разбра, че нещо не беше наред. Поздрави я почти формално. И все пак инстинктът й подсказа, че студенината не беше насочена към нея.

Докато вървяха по коридора към апартамента, Майлс я хвана подръка. Вътре свали палтото й и разсеяно го остави на един стол във фоайето.

— Кити — рече той, — моля те да бъдеш търпелива с мен. Опитвам се да си обясня нещо, и то е важно.

Влязоха в кабинета. Кити огледа прекрасната стая и се възхити на уюта, топлотата и на очевидния вкус.

— Не се тревожи за мен — отвърна тя. — Продължавай да се занимаваш с онова, което е необходимо.

Майлс се върна до бюрото си.

— Работата е там — каза той, размишлявайки на глас, — че тази дръжка не е просто паднала. Тя е била отчупена от кафеварката. Това беше първият път, когато Нийв я използва, така че може да е била продадена в този вид. Ама че боклуци продават сега… Но, за Бога, не би ли забелязала, че дяволската дръжка виси на косъм?

Кити знаеше, че Майлс не очаква отговор. Тя обиколи тихо стаята, възхищавайки се на картините и сложените в рамки семейни снимки. Несъзнателно се усмихна при гледката на тримата водолази. Беше й почти невъзможно да види лицата през маските, но несъмнено това бяха Майлс, жена му и седем — или осемгодишната Нийв. Те с Майк и Майкъл също се гмуркаха на Хаваите.

Кити погледна Майлс. Държеше дръжката до кафеварката с напрегнато изражение. Отиде и застана до него. Погледът й попадна върху отворената готварска книга. Страниците бяха изпоцапани с кафе, но скиците по-скоро се подчертаваха, отколкото се заличаваха от потъмняването. Кити се наведе и ги разгледа отблизо, после се протегна към лупата до книгата. Отново разгледа скиците, концентрирайки се върху една от тях.

— Очарователно — рече тя. — Това, разбира се, е Нийв. Тя сигурно е била първото дете, облечено с дреха с мотиви на „Пасифик рийф“. Колко елегантно.

Усети как ръката му я стисна за китката.

— Какво каза? — попита Майлс. — Какво каза?

Когато Нийв пристигна в „Естрази“, първото място, където възнамеряваше да търси бяла рокля, изложбената зала беше претъпкана. Там бяха закупчиците на „Сакс“, на „Бонуитс“, на „Бъргдорф“, както и много като нея с малки частни магазини. Бързо разбра, че всички обсъждаха Гордън Стюбър.

— Знаеш ли, Нийв — довери й закупчикът на „Сакс“, — пълен съм със спортните му дрехи. Хората са странни. Ще се учудиш, ако разбереш колко много се отказаха от „Гучи“ и „Нипон“, когато ги обвиниха в укриване на данъци. Една от най-добрите ми клиентки ми каза, че няма да покровителства алчни престъпници.

Една от продавачките прошепна на Нийв, че най-добрата й приятелка, която била секретарка на Стюбър, била отчаяна.

— Стюбър се е държал добре с нея — довери й тя, — но сега е в голяма беда и приятелката ми се страхува, че същото може да се случи и с нея. Какво трябва да направи?

— Да каже истината — отвърна Нийв — и, моля те, предупреди я да не бъде ненужно лоялна към Гордън Стюбър. Той не го заслужава.

Продавачката успя да намери три бели рокли. Едната от тях — Нийв беше уверена — щеше да е идеална за дъщерята на мисис Пот. Поръча я и взе другите две на консигнация.

В шест и пет пристигна в сградата на Сал. Улиците започваха да стават по-спокойни. Между пет и пет и половина суматохата в „Гармънт Дистрикт“ внезапно секна. Влезе във фоайето и се учуди, че пазачът не беше на мястото си в ъгъла. Вероятно беше отишъл до тоалетната, помисли си тя, докато вървеше към асансьорите. Както обикновено, след шест часа само един от тях работеше. Вратата се затваряше, когато чу бързи стъпки по мраморния под. Точно преди вратата да се затвори и асансьорът да започне да се издига, тя мерна сив анцуг и пънкарска прическа. Очите им се срещнаха.

Куриерът. В един миг Нийв си спомни всичко. Спомни си, че го беше забелязала, докато изпращаше мисис Пот до колата й; беше го видяла и когато излизаше от „Ислип Сепъритс“. Устата й внезапно пресъхна, тя натисна бутона за дванадесетия етаж и после бутоните за всички девет етажа над него. На дванадесетия етаж слезе и се втурна по коридора към офиса на Сал.

Вратата на изложбената зала на Сал беше отворена. Тя влезе тичешком и я затвори зад гърба си. Стаята беше празна.

— Сал! — извика тя, почти паникьосана. — Чичо Сал!

Той бързо излезе от кабинета си.

— Нийв, какво има?

— Сал, мисля, че някой ме следи — Нийв го сграбчи за ръката. — Моля те, заключи вратата.

Сал я погледна втренчено.

— Сигурна ли си, Нийв?

— Да. Видях го три или четири пъти.

Онези тъмни, дълбоко поставени очи, жълтеникавата кожа. Цветът изчезна от лицето й.

— Сал — прошепна тя. — Знам кой е той. Работи в кафенето.

— Защо ще те следи?

— Не знам — Нийв се втренчи в Сал. — Освен ако Майлс не е бил прав през цялото време. Възможно ли е Ники Сепети да е желаел смъртта ми?

Сал отвори външната врата. Чуваха виенето на асансьора, който слизаше надолу.

— Нийв — рече той, — имаш ли смелост да опитаме нещо?

Като не знаеше какво да очаква, Нийв кимна.

— Ще оставя вратата отворена. Ние с теб можем да си говорим. Ако някой те следи, по-добре е да не се изплаши.

— Искаш да застана някъде, където може да ме види?

— Как не. Застани зад манекена. Аз ще застана зад вратата. Ако някой влезе, мога да скоча върху него. Важното е да го хванем и да разберем кой го изпраща.

Втренчиха се в индикатора на етажите. Асансьорът беше на партера. Започна да се качва.

Сал се втурна в кабинета си, отвори чекмеджето на бюрото си, извади пистолет и бързо се върна при нея.

— Имам разрешително, откакто ме обраха преди години — прошепна той. — Нийв, скрий се зад онзи манекен.

Нийв се подчини като насън. Лампите в изложбената зала бяха приглушени, но въпреки това тя забеляза, че манекените бяха облечени в новата линия на Сал. Тъмни есенни цветове, боровинково червено и тъмносиньо, тъмнокафяво и среднощно черно. Джобовете, шалчетата и коланите, украсени в ярките цветове на колекцията „Пасифик рийф“. Коралово, червено, златисто, воднистосиньо, смарагдовозелено, сребристо и синьо се комбинираха в микроскопична версия на деликатните мотиви, които Сал беше екипирал в „Аквариума“ преди толкова време. Аксесоари и акценти — запазена марка на великия му класически дизайн.

Погледна шала, който докосваше лицето й. Този мотив. Скиците. Мамо, мен ли рисуваш? Мамо, не съм облечена с това… О, bambola mia, това е само идея за нещо, което може да бъде толкова красиво…

Скиците — скиците на Рената, нарисувани три месеца, преди да умре, година преди Антони де ла Салва да зашемети света на модата с „Пасифик рийф луук“. Едва миналата седмица Сал се беше опитал да унищожи книгата заради една от тези скици.

— Нийв, кажи ми нещо — шепотът на Сал прониза стаята — една настоятелна команда.

Вратата беше открехната. Нийв чу асансьора да спира в коридора отвън.

— Мислех си — каза тя, опитвайки се гласът й да прозвучи нормално. — Много ми харесва начинът, по който си включил „Пасифик рийф луук“ в есенната си колекция.

Вратата на асансьора се отвори. Чуха се леки стъпки в коридора.

Гласът на Сал прозвуча сърдечно.

— Пуснах всички да си тръгнат по-рано. Счупиха си краката да се приготвят за ревюто. Мисля, че това е най-добрата ми колекция от години насам. — С окуражителна усмивка в нейна посока той пристъпи зад леко отворената врата. Приглушените светлини очертаха танцуващата му сянка върху далечната стена на залата, стената, изрисувана с мотивите на „Пасифик рийф“.

Нийв се втренчи в стената и докосна шала на манекена. Опита се да отговори, но думите не пожелаха да излязат.

Вратата бавно се отвори. Тя видя силуета на ръка, дулото на пистолет. Дени влезе предпазливо в стаята и очите му зашариха, търсейки ги. Докато Нийв гледаше, Сал пристъпи безшумно иззад вратата. Вдигна пистолета.

— Дени — каза тихо той.

Когато Дени се завъртя рязко, Сал стреля. Куршумът мина през челото му. Дени изпусна пистолета и падна на пода без никакъв звук.

Вцепенена от ужас, Нийв видя как Сал измъкна от джоба си кърпа, наведе се и взе с нея пистолета на Дени.

— Ти го застреля — прошепна Нийв. — Застреля го хладнокръвно. Не беше необходимо да го правиш! Не му даде никакъв шанс.

— Щеше да те убие — Сал пусна собствения си пистолет на бюрото на рецепцията. — Просто те защитавах — тръгна към нея с пистолета на Дени в ръката си.

— Ти знаеше, че той идва — каза Нийв. — Знаеше името му. Ти си планирал това.

Топлата, весела маска, която бе постоянно на лицето на Сал, беше изчезнала. Бузите му бяха подпухнали и влажни от пот. Очите, които сякаш винаги блещукаха, бяха свити като цепки и изчезваха в месестото му лице. Ръката му, все още изгорена и червена, вдигна пистолета и го насочи към нея. Капчици от кръвта на Дени блестяха върху лъскавия плат на сакото му. На килима уголемяваща се локва кръв ограждаше краката му.

— Разбира се — каза той. — Говори се, че Стюбър е поръчал убийството ти. Онова, което никой не знае, е, че аз съм този, който пусна слуха, и аз съм човекът, направил поръчката. Ще кажа на Майлс, че съм успял да хвана убиеца ти, но прекалено късно, за да те спася. Не се безпокой, Нийв, ще утеша Майлс. Бива ме в тази работа.

Нийв стоеше вцепенена, неспособна да помръдне от страх.

— Майка ми е дизайнерът на „Пасифик рийф луук“ — каза му тя. — Ти го открадна от нея, нали? И някак си Етел го е открила. Ти си я убил! Ти си я облякъл, а не Стюбър. Ти знаеше коя блуза принадлежи към тоалета!

Сал започна да се смее — тъжен смях, който разтърси тялото му.

— Нийв — рече той, — ти си далеч по-умна от баща си. Затова трябва да се отърва от теб. Разбра, че нещо не е наред, когато Етел изчезна. Хвана се за това, че всичките й зимни палта бяха в гардероба й. Знаех си, че така ще стане. Когато видях скицата на „Пасифик рийф“ в готварската книга, разбрах, че трябва да я унищожа, по какъвто и да е начин, дори ако това означава да си изгоря ръката. Ти щеше да направиш връзката рано или късно. Майлс не би я разпознал, дори да беше увеличена до табло за обяви. Етел откри, че историята ми за това, че съм получил вдъхновение за „Пасифик рийф луук“ в чикагския „Аквариум“ е лъжа. Казах й, че мога да й го обясня и отидох в дома й. Тя беше наистина умна. Каза ми, че знае, че съм излъгал и защо съм излъгал, че съм откраднал този дизайн. И щяла да го докаже.

— Етел видя готварската книга — каза вцепенено Нийв. — Прерисува една от скиците в тефтерчето си с ангажименти.

Сал се усмихна.

— Така ли направи връзката? Не живя достатъчно дълго, за да ми каже. Ако имахме време, щях да ти покажа папката, която майка ти ми даде. Цялата колекция е там.

Това не беше чичо Сал. Не беше приятелят на баща й от детството. Това беше непознат, който я мразеше, мразеше и Майлс.

— Баща ти и Дев се отнасяха с мен така, сякаш бях голям майтап още откакто бяхме деца. Смееха ми се. Майка ти. Висока класа. Красива. Разбираше модата така, както човек може само ако му е дадено по рождение. И погубваше всичките тези знания заради тъпак като баща ти, който не можеше, да различи пеньоар от одежди за коронация. Рената винаги ме е гледала отвисоко. Знаеше, че не я притежавам, дарбата. Но когато й потрябва съвет къде да занесе дизайните си, познай при кого дойде!

Нийв, все още не си се сетила за най-хубавата част. Ти си единственият човек, който ще я научи, но няма да си жива, за да го разкажеш. Нийв, дяволска глупачке, аз не само откраднах „Пасифик рийф луук“ от майка ти. Аз й прерязах гърлото заради него.

— Сал е! — прошепна Майлс. — Той е отчупил дръжката на кафеварката. Опита се да съсипе тези скици. А Нийв може сега да е с него.

— Къде? — Кити сграбчи ръката на Майлс.

— В офиса му. Тридесет и шеста улица.

— Колата ми е отвън. В нея има телефон.

Майлс кимна и се втурна към вратата и надолу по коридора. Мина една ужасна минута, докато асансьорът дойде. Спря два пъти да вземе пътници, преди да стигне до партера. Държейки Кити за ръка, той се втурна през фоайето. Без да ги е грижа за движението, те се втурнаха през улицата.

— Аз ще карам — каза й Майлс. С изскърцване на гумите направи обратен завой и полетя по Уест енд авеню, надявайки се някоя патрулна кола да го види и да го последва.

Както винаги в кризисни моменти, усети, че става леденостуден. Мозъкът му се превърна в отделно същество, обмислящо какво трябва да направи. Даде на Кити един номер, който да набере. Тя се подчини мълчаливо и му подаде телефона.

— Кабинетът на полицейския комисар.

— Майлс Кърни. Свържете ме с комисаря.

Майлс отчаяно се промъкваше през натовареното вечерно движение. Игнорирайки червените светлини, остави зад себе си ръмжащи и ядосани шофьори. Бяха на Кълъмбъс съркъл.

Гласът на Хърб.

— Майлс, току-що се опитах да се свържа с теб. Стюбър е поръчал убийството на Нийв. Трябва да я предпазим. И, Майлс, мисля, че има връзка между убийството на Етел Лемстън и смъртта на Рената. V-образният разрез в гърлото на Лемстън… Той е абсолютно същият като раната, убила Рената.

Рената, срязаното й гърло. Рената, лежаща толкова спокойно в парка. Никакви признаци на борба. Рената, която не беше нападната, а която се беше срещнала с човек, на когото вярваше, приятеля на съпруга й от детството. „О, Господи! — помисли си Майлс. — О, Боже!“

— Хърб, Нийв е в офиса на Антони де ла Салва. Западна тридесет и шеста улица, номер двеста и петдесет. Дванадесетият етаж. Хърб, изпрати нашите момчета там бързо. Сал е убиец.

Между Петдесет и шеста и Четиридесет и четвърта улици преасфалтираха дясната лента на Седмо авеню. Но работниците си бяха тръгнали. Майлс безразсъдно подкара между преградите по все още влажния асфалт. Минаваха покрай Тридесет и осма улица, Тридесет и седма…

Нийв. Нийв. Нийв. Нека дойда навреме, замоли се Майлс. Господи, спаси детето ми.

Джек остави слушалката, все още обмисляйки онова, което беше чул току-що. Приятелят му, директор на чикагския „Аквариум“, беше потвърдил подозренията му. Новият музей беше отворен преди осемнадесет години, но прекрасната експозиция на най-горния етаж, където се пресъздаваше зашеметяващото усещане, че се разхождаш на дъното на тихоокеански риф, беше завършен преди шестнадесет години. Малко хора знаеха, че беше имало проблеми с контейнерите и че етажът с „Пасифик рийф“ бе затворен за посещения почти две години, след като останалата част от „Аквариума“ беше завършена. Не беше нещо, което директорът си беше направил труда да включи в справочниците. Джек знаеше, защото беше ходил на северозапад и редовно посещаваше музея.

Антони де ла Салва твърдеше, че вдъхновението му за „Пасифик рийф луук“ било резултат от посещение в чикагския „Аквариум“ преди седемнадесет години. Невъзможно. Тогава защо беше излъгал?

Джек погледна надолу към обширните бележки на Етел; захванатите с кламер страници с интервютата и бележките за Сал, смелите въпросителни над лиричните спомени на Сал за първите му усещания при вида на експозицията на Пасифик рийф в „Аквариума“; копието на скицата от готварската книга. Етел беше усетила несъответствието и го беше проследила. Сега тя беше мъртва.

Джек си помисли за настойчивостта на Нийв, че имало нещо странно в начина, по който е била облечена Етел. Спомни си за думите на Майлс: „Всеки убиец оставя визитната си картичка“.

Гордън Стюбър не беше единственият дизайнер, който би могъл по погрешка да облече жертвата си в на пръв поглед подходящ тоалет.

Антони де ла Салва би могъл да допусне абсолютно същата грешка.

Офисът на Джек беше тих — тишината, която настъпва, когато една стая, свикнала с посетители, секретарки и звънящи телефони, изведнъж замлъкне.

Джек грабна телефонния указател. Антони де ла Салва имаше шест различни офиса. Отчаяно, Джек опита първия. Не последва отговор. На втория и третия се включиха телефонни секретари: „Работното време е от осем и половина до пет следобед. Моля, оставете съобщение“.

Опита апартамента в Шваб хауз. След като телефонът иззвъня шест пъти, се отказа. Като последен изход се обади в магазина. Моля ви, обадете се, замоли се той.

— „Нийвс плейс“.

— Трябва да се свържа с Нийв Кърни. Джек Кемпбъл се обажда, неин приятел.

Гласът на Юджиния прозвуча топло.

— Вие сте издателят…

Джек я прекъсна.

— Тя е на среща с Де ла Салва. Къде?

— В главния му офис. Западна тридесет и шеста улица, номер двеста и петдесет. Нещо случило ли се е?

Джек тресна слушалката, без да отговори.

Офисът му беше на Парк авеню и Петдесет и първа улица. Затича през пустите коридори, успя да хване един асансьор, който тъкмо слизаше, и спря минаващо такси. Хвърли на шофьора двадесет долара и извика адреса. Беше шест и осемнадесет.

„Така ли е било и с мама? — помисли си Нийв. — Дали го е погледнала в онзи ден и е видяла настъпилата в лицето му промяна? Имала ли е някакво предупреждение?“

Нийв знаеше, че ще умре. През цялата седмица бе имала усещането, че времето й изтича. Сега, когато вече нямаше надежда, изведнъж й се стори страшно важно да получи отговори на тези въпроси.

Сал се беше приближил към нея. Беше на по-малко от четири фута. Зад него, близо до вратата, беше се скупчило свитото тяло на Дени, доставчика, който си правеше труда да й отваря чашите с кафе. С периферното си зрение Нийв виждаше изтичащата от раната в главата му кръв, огромния плик, който той носеше, бе зацапан с кръв, а пънкарската прическа, която се беше оказала перука, за щастие наполовина скриваше лицето му.

Струваше й се, че беше изминала цяла вечност, откакто Дени беше нахлул в тази стая. Колко време беше минало? Минута? По-малко от минута? Сградата сякаш беше празна, но беше възможно и някой да е чул изстрела. Някой можеше да дойде да провери… Пазачът би трябвало да е долу… Сал нямаше време за губене, и двамата го знаеха.

Някъде далеч Нийв чу леко свистене. Движеше се асансьор. Някой може би идваше. Можеше ли да забави мига, в който Сал щеше да дръпне спусъка?

— Чичо Сал — каза тихо тя, — би ли ми казал само едно нещо? Защо беше необходимо да убиваш мама? Не можеше ли да работиш с нея? Няма нито един дизайнер, който да не използва мозъците на чираците си.

— Когато видя нещо гениално, не деля, Нийв — каза й Сал с равен глас.

Отварянето на асансьора в коридора. Някой беше там. За да попречи на Сал да чуе шума от стъпките, Нийв извика:

— Убил си майка ми заради алчността си. Ти ни утешаваше и плачеше с нас. До ковчега й каза на Майлс: „Опитай се да мислиш, че твоята хубавица спи“.

— Млъкни! — Сал протегна ръка.

Дулото на пистолета се заклати пред лицето на Нийв. Тя завъртя глава и видя Майлс на прага.

— Майлс, бягай, той ще те убие! — изпищя тя.

Сал се завъртя.

Майлс не помръдна. Абсолютно властният му глас прокънтя из стаята.

— Дай ми пистолета, Сал. Всичко свърши.

Сал насочи пистолета между двамата. С полудели от страх и омраза очи, той отстъпи назад, когато Майлс започна да се приближава.

— Не се приближавай — извика той. — Ще стрелям.

— Не, няма, Сал — каза Майлс. Сега гласът му беше смъртно тих, без следа от страх или колебание. — Ти уби жена ми. Ти уби Етел Лемстън. Само след секунда щеше да убиеш и дъщеря ми. Но Хърб и ченгетата ще са тук след минута. Те знаят за теб. Не можеш да се измъкнеш с лъжи от това. Така че ми дай този пистолет.

Думите му звучаха отмерено и бяха изречени с огромна сила и презрение. Спря за миг, преди да продължи:

— Или пък направи услуга на себе си и на всички нас, сложи пистолета в лъжливата си уста и си пръсни мозъка.

Майлс беше казал на Кити да не излиза от колата. Тя чакаше, агонизирайки. Моля те, моля те, помогни им. Надолу по улицата чу настойчивия писък на сирените. Точно пред нея спря такси и от него изхвърча Джек Кемпбъл.

— Джек — Кити отвори вратата на колата и изтича след него във фоайето. Пазачът беше на телефона.

— Де ла Салва — кресна Джек.

Пазачът вдигна ръка.

— Чакайте малко.

— Дванадесетият етаж — рече Кити.

Единственият асансьор, който работеше, не беше там. Индикаторът показваше, че беше на дванадесетия етаж. Джек сграбчи пазача за врата.

— Пусни друг асансьор!

— Ей, какво си мислиш…

Пред сградата патрулните коли започнаха да спират със скърцане на спирачките. Очите на пазача се разшириха. Хвърли на Джек един ключ.

— Това ще ги отключи.

Джек и Кити вече се изкачваха нагоре, когато полицията влезе във фоайето. Джек каза:

— Мисля, че Де ла Салва…

— Знам — отвърна Кити.

Асансьорът се замъкна до дванадесетия етаж и спря.

— Чакай тук — каза й Джек.

Стигна навреме, за да чуе Майлс да казва с тих, бичуващ глас:

— Ако нямаш намерение да го използваш срещу себе си, Сал, дай ми този пистолет.

Джек застана на прага. Стаята беше силно затъмнена и сцената вътре приличаше на сюрреалистична картина. Тялото на килима. Нийв и баща й с насочен към тях пистолет. Джек видя блясъка на метала на бюрото близо до вратата. Пистолет. Можеше ли да се докопа до него навреме?

След това, докато гледаше, Антони де ла Салва отпусна ръката си до тялото.

— Вземи го, Майлс — после замоли: — Майлс, не го исках. Никога не съм го искал. — Сал падна на колене и обви краката на Майлс с ръце. — Майлс, ти си най-добрият ми приятел. Кажи им, че не го исках.

За последен път през този ден полицейски комисар Хърбърт Шварц заседава в кабинета си с детективи О’Брайън и Гомез. Хърб току-що се беше върнал от кабинета на Антони де ла Салва. Беше пристигнал там веднага след първата патрулна кола. Беше разговарял с Майлс, след като бяха отвели онази отрепка Де да Салва.

— Майлс, ти седемнадесет години се измъчва, смятайки, че не си взел заплахата на Ники Сепети насериозно. Не е ли време да се отърсиш от чувството за вина? Мислиш ли, че ако Рената беше дошла при тебе с дизайна „Пасифик рийф“, ти щеше да си в състояние да кажеш, че е гениален? Може да си умно ченге, но същевременно си малко далтонист. Спомням си, че Рената казваше, че ти избира вратовръзките.

Майлс щеше да се оправи. Какъв срам, помисли си Хърб, че „око за око и зъб за зъб“ вече не беше осъществимо. Данъкоплатците щяха да издържат Де ла Салва до края на живота му…

О’Брайън и Гомез чакаха. Полицейският комисар изглеждаше изтощен. Но денят беше добър. Де ла Салва си беше признал, че е убил Етел Лемстън. Белият дом и кметът щяха да престанат да им досаждат.

О’Брайън имаше да каже на полицейския комисар няколко неща.

— Секретарката на Стюбър дойде доброволно преди около час. Лемстън е отишла да се види със Стюбър преди около десет дни. Казала му, че ще го съсипе. Вероятно е попаднала на бизнеса му с наркотици, но това няма значение. Той не я е убил.

Шварц кимна.

Обади се Гомез.

— Сър, сега знаем, че Сиймъс Лемстън е невинен в убийството на бившата си съпруга. Искате ли да заведем дело за побой срещу него и за укриване на веществени доказателства срещу жена му?

— Намерихте ли оръжието на престъплението?

— Да. В онзи индиански магазин, точно както ни беше казала.

— Хайде тогава да оставим горките копелета на мира — Хърб се изправи. — Беше дълъг ден. Лека нощ, господа.

Девин Стентън пиеше коктейл преди вечеря с кардинала в резиденцията на Медисън авеню и гледаше вечерните новини. Като стари приятели те обсъждаха предстоящата кардиналска шапка на Девин.

— Ще ми липсваш, Дев — каза му кардиналът. — Разбира се, искаш работата? Балтимор прилича на баня през лятото.

Прекъснаха бюлетина точно преди програмата да свърши. Известният дизайнер Антони де ла Салва бил подведен под отговорност за убийствата на Етел Лемстън, Рената Кърни и Дени Адлер, както и за опита за убийство на дъщерята на бившия полицейски комисар Кърни — Нийв.

Кардиналът се обърна към Девин.

— Това са твои приятели!

Девин подскочи.

— Ако ме извините, Ваше Високопреосвещенство…

Рут и Сиймъс Лемстън слушаха новините в шест часа по Ен Би Си, сигурни, че ще чуят, че бившият съпруг на Етел Лемстън е пропаднал на теста с детектора на лъжата. Бяха удивени, когато разрешиха на Сиймъс да напусне полицейското управление, и двамата убедени, че арестуването му беше само въпрос на време.

Питър Кенеди се беше опитал да ги окуражи до известна степен.

— Полиграфските тестове не са непогрешими. Ако се стигне до процес, ще имаме доказателството, че сте минали на първия тест.

Бяха завели Рут в индианския магазин. Кошницата, където беше пуснала камата, беше преместена. Затова ченгетата не я бяха намерили. Тя я намери и видя безстрастния жест, с който я пуснаха в найлоновата торбичка.

— Почистих я — каза им тя.

— Петната от кръв невинаги изчезват.

„Как можа да се случи?“ — чудеше се тя, докато седеше в тежкия, добре подплатен велурен стол, който мразеше от толкова дълго, но който сега й се струваше познат и успокояващ. „Как изгубихме контрол над живота си?“

Бюлетинът за арестуването на Антони де ла Салва се появи тъкмо когато се готвеше да изгаси телевизора. Двамата със Сиймъс се втренчиха един в друг, за миг неспособни да го асимилират, после непохватно протегнаха ръце и се прегърнаха.

Дъглас Браун слушаше невярващо репортажа по вечерните новини на Си Би Ес, после седна на леглото на Етел — не, на неговото легло — и хвана глава с ръцете си. Беше свършило. Онези ченгета не можеха да докажат, че е взел парите на Етел. Той беше неин наследник. Беше богат.

Искаше да празнува. Извади портфейла си и потърси телефонния номер на дружелюбното момиче от рецепцията от службата. После се поколеба. Онова момиче, което чистеше, актрисата. Имаше нещо в нея. Онова идиотско име. „Тсе-Тсе“. Имаше номера й в личния телефонен указател на Етел.

Телефонът иззвъня три пъти, после вдигнаха слушалката.

— Альо?

Сигурно имаше съквартирантка французойка, реши Дъг.

— Мога ли да говоря с Тсе-Тсе, ако обичате? Обажда се Дъг Браун.

Тсе-Тсе, която репетираше за ролята на френска проститутка, забрави за акцента си.

— Я се гръмни бе, простако — каза му тя и тресна слушалката.

Девин Стентън, архиепископът, назначен в епархия Балтимор, стоеше на прага на дневната и гледаше силуетите на Нийв и Джек до прозореца. Зад тях полумесецът най-сетне беше пробил облаците. С надигащ се гняв, Девин си помисли за жестокостта, алчността и лицемерието на Сал Еспозито. Преди църковното му възпитание да върне християнското му милосърдие, той си промърмори: „Това копеле, този убиец“. После, докато гледаше Нийв в ръцете на Джек, си помисли: „Рената, надявам се и се моля да виждаш“.

Зад него, в кабинета, Майлс се пресегна към бутилката вино. Кити стоеше в ъгъла на дивана и червената й мека коса блестеше под светлината на викторианската настолна лампа. Майлс се чу да казва:

— Косата ти има чудесен червен оттенък. Мисля, че майка ми би я нарекла ягодово руса. Дали щеше да е правилно?

Кити се усмихна.

— Някога. Сега природата получава малко помощ.

— В твоя случай природата няма нужда от никаква помощ — Майлс изведнъж се почувства неспособен да се изразява. Как благодареше човек на жена за това, че беше спасила живота на дъщеря му? Ако Кити не беше свързала скицата с „Пасифик рийф луук“, нямаше да стигне при Нийв навреме. Майлс си спомни как го бяха прегърнали Нийв, Кити и Джек, след като полицаите изведоха Сал. Беше изхлипал:

— Не слушах Рената. Никога не я слушах. И заради това тя отиде при него и умря.

— Отишла е при него, за да получи мнението на експерт — беше казала твърдо Кити. — Бъди достатъчно честен да си признаеш, че не би могъл да й го предложиш.

Как можеш да кажеш на жена, че заради нейното присъствие цялата онази огромна омраза и вина, които си усещал през всичките тези години в миналото, са изчезнали, и че вместо да се чувстваш празен и опустошен, се чувстваш силен и имаш желание да живееш истински до края на дните си? Нямаше такъв начин.

Майлс осъзна, че все още държи бутилката вино. Огледа се за чашата й.

— Не съм сигурна къде е — каза му Кити. — Предполагам, че съм я оставила някъде.

Имаше начин да й го каже. Майлс нарочно напълни собствената си чаша до ръба и я подаде на Кити.

— Вземи моята.

Нийв и Джек стояха до прозореца и гледаха към река Хъдзън, към магистралата и очертанията на блоковете и ресторантите, извисяващи се по крайбрежието на Ню Джърси.

— Защо отиде в офиса на Сал? — попита тихо Нийв.

— Бележките на Етел за Сал бяха придружени с коментар за „Пасифик рийф луук“. Имаше цяла купчина реклами от списания с тези дрехи и до тях беше направила скица. Скицата ми напомни за нещо и осъзнах, че съм виждал същата в готварската книга на майка ти.

— И разбра?

— Спомних си, че ти ми каза как Сал създал тази колекция след смъртта на майка ти. Бележките на Етел показваха, че Сал твърдял, че бил получил вдъхновението за „Пасифик рийф луук“ в „Аквариума“ в Чикаго. Това просто не беше възможно. Всичко си застана на мястото, когато го осъзнах. После, когато знаех, че си при него, едва не полудях.

Преди толкова много години десетгодишната Рената, забързана към къщи между двете стрелящи армии, подчинявайки се на „усещане“, беше влязла в една църква и беше спасила ранения американски войник. Нийв усети ръката на Джек да я прегръща през кръста. Движението не беше неуверено, а сигурно и настоятелно.

— Нийв?

През всичките тези години тя беше повтаряла на Майлс, че когато то се случи, тя щеше да разбере.

Докато Джек й привличаше към себе си, тя осъзна, че този момент най-сетне беше настъпил.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.